ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
17 червня 2020 року
м. Київ
справа № 501/1614/16-ц
провадження № 61-1970св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Латій Оленою Вікторівною, на рішення апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Калараша А. А., 
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 6 травня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 29 765 доларів США зі сплатою 15% річних з кінцевим терміном повернення 6 травня 2018 року. Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 6 травня 2008 року укладений договір поруки. 
 
Посилався на те, що внаслідок несвоєчасного виконання позичальником умов договору на 27 травня 2016 року утворилась заборгованість, яка складається зі 23 291,32 доларів США заборгованості за кредитом,   22 370,47 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом, 5 819,57 доларів США заборгованості за комісією та 1 660,64 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, що становить заборгованість відповідача за кредитним договором у розмірі 1 333 332,78 грн за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на момент розрахунку.
 
За таких обставин просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у сумі 1 333 332,78 грн, а також відшкодувати судові витрати.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
 
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 6 грудня 2016 року, ухваленим у складі судді Максимович Г. В., у задоволенні позову відмовлено. 
 
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 27 листопада 2013 року у рахунок дострокового погашення заборгованості за кредитним договором від 6 травня 2008 року у сумі 524 574,03 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу майна АТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем.
 
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25 березня 2015 року виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 . Виконання рішення про виселення відстрочено на строк дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
 
Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки позивач не надав доказів наявності боргу, непокритого іпотечним майном.
 
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2017 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 6 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.
 
Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором, що станом на 27 травня 2016 року складає 1 333 332,78 грн і складається з: 23 291,32 доларів США, що еквівалентно 584 379,22 грн, заборгованості за кредитом, 22 370,47 доларів США, що еквівалентно 561 275,09 грн,  заборгованості за процентами за користування кредитом, 5 819,57 доларів США, що еквівалентно 146 013,01 грн, заборгованості за комісією та 41 665,46 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.
 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд вказував на те, що наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, не виконаного боржником, не припиняє правовідносин за кредитним договором, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом стягнення з боржника і поручителя на користь кредитора заборгованості за кредитним договором. 
 
Апеляційний суд також посилався на те, що в матеріалах справи відсутні відомості про виконання рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 27 листопада 2013 року, яке набрало законної сили 29 січня 2014 року, тому дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з боржника і поручителя заборгованості за кредитним договором у сумі 1 333 332,78 грн, обрахованої на 27 травня 2016 року. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У листопаді 2017 року представник ОСОБА_1 - адвокат Латій О. В. подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила рішення апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не встановив фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, та не надав належної оцінки зібраним у справі доказам, що призвело до неправильного вирішення справи.  
 
Заявник вказує, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є незрозумілим, оскільки позивачем у зазначеному розрахунку наведено лише формулу, але дані про річні проценти за кредитом за звітний місяць та розмір пені, які застосовувались при розрахунках, відсутні, тому заявник вважає, що позивачем заборгованість не доведена.
 
Також зазначала, що обрахунок заборгованості має суттєве значення для правильного вирішення справи, у зв`язку з чим у суді апеляційної інстанції заявлено клопотання про призначення судової економічної експертизи, однак апеляційний суд відмовив у задоволенні такого клопотання. Посилаючись на зазначене, заявник вважає, що апеляційний суд не виконав вимог цивільного процесуального законодавства щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи, що призвело до передчасних висновків про наявність правових підстав для задоволення позову.  
 
З урахуванням викладеного просила касаційну скаргу задовольнити, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для повного та всебічного з`ясування обставин справи.  
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Провадження у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2017 року касаційну скаргу залишено без руху. 
 
Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
 
Матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2018 року відмовлено у відкритті касаційного провадження в частині оскарження ухвали апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2017 року і цією ж ухвалою відкрито касаційне провадження в частині оскарження рішення апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2017 року. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи 
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 6 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № ODTIGA0000000005, відповідно умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 29 765 доларів США зі сплатою 15% річних з кінцевим терміном повернення 6 травня 2018 року.
 
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 6 травня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 поручався перед банком солідарно в повному обсязі відповідати за своєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором.
 
Того ж дня між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_2 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .
 
З розрахунку суди встановили, що заборгованість ОСОБА_1 на 27 травня 2016 року становить 53 142 доларів США і складається з: 23 291,32 доларів США, що еквівалентно 584 379,22 грн, - заборгованості за кредитом, 22 370,47 доларів США, що еквівалентно 561 275,09 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом, 5 819,57 доларів США, що еквівалентно 146 013,01 грн, заборгованості за комісією та 41 665,46 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, у загальному розмірі заборгованість складає 1 333 332,78 грн за курсом НБУ на день складання цього розрахунку.
 
Також судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 27 листопада 2013 року, яке набрало законної сили 29 січня 2014 року, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 6 травня 2008 року, яка на 3 вересня 2012 року становила 524 574,03 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу майна АТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем.
 
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 27 листопада 2013 року не виконане. 
 
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25 березня 2015 року, яке набрало законної сили 11 квітня 2015 року, виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 . Виконання рішення про виселення відстрочено на строк дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» .
 
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460 IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 5 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу                від 3 жовтня 2017 року підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у тій же редакції Кодексу).
 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов до таких висновків. 
 
Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
 
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).
 
Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).
 
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
 
У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
 
Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
 
Частина перша статті 11 Закону України «Про іпотеку» передбачає відповідальність майнового поручителя перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки; право кредитора стягнути непокриту предметом іпотеки суму боргу з боржника виникає у разі, якщо вартість іпотечного майна є меншою від заборгованості за основним зобов`язанням.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц міститься висновок про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставне майно засвідчує такі зміни. 
 
Також Велика Палата Верховного Суду зазначала, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а, отже, строк дії кредитного договору в силу частини другої статті 1050 ЦК України змінився. 
 
За умовами укладеного 6 травня 2008 року кредитного договору сторони погодили, що строк повернення кредитних коштів - 6 травня 2018 року. 
 
У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_1 зобов`язання не виконував, у зв`язку з чим на 3 вересня 2012 року виникла заборгованість і банком направлено вимогу про дострокове повернення кредиту. Після невиконання вказаної вимоги банк звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , який рішенням суду від 27 листопада 2013 року задоволено. 
 
Отже, банк, звертаючись з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, змінив порядок, умови і строк дії кредитного договору і рішення про звернення стягнення на заставне майно засвідчує такі зміни. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором, нарахованої з 6 травня 2008 року до 3 вересня 2012 року, суд першої інстанції правильно виходив з відсутності правових підстав для задоволення цих вимог, оскільки є рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і позивач не надав доказів про наявність заборгованості, непокритої іпотечним майном.
 
Апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції у вказаній частині, тому рішення апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині. 
 
Доводи касаційної скарги про невстановлення апеляційним судом фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, та ненадання належної оцінки зібраним у справі доказам касаційний суд відхиляє, оскільки такі доводи спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення. 
 
Доводи заявника про помилковість висновку апеляційного суду про відмову у задоволенні клопотання про призначення судової економічної експертизи, безпідставні. Апеляційним судом встановлено, що таке клопотання у суді першої інстанції заявлено не було, тому правильно відмовив у застосуванні такого способу доказування, додержуючись цивільних процесуальних норм у частині дослідження нових доказів. 
 
Разом з цим, перевіряючи законність і обґрунтованість судових рішень в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, нарахованої з 4 вересня 2012 року до 27 травня 2016 року, касаційним судом виявлено неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права. 
 
Частина третя статті 400 ЦПК України у редакції Кодексу від 3 жовтня 2017 року передбачає, що суд касаційної інстанції не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права є, зокрема, незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
За таких обставин касаційний суд має правові підстави вийти за межі доводів касаційної скарги, поданої представником ОСОБА_1 - адвокатом Латій О. В. 
 
Звертаючись із цим позовом, банк просив стягнути солідарно з боржника і поручителя заборгованість за кредитним договором від 6 травня 2008 року, нараховану банком з 6 травня 2008 року по 27 травня 2016 року, у загальному розмірі 1 333 332,78 грн. 
 
У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 Велика Палата Верховного Суду виклала висновок про те, що право кредитора нараховувати проценти, штрафні санкції, комісію та пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
За таких обставин наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо дострокового стягнення суми кредиту, нарахованих процентів і штрафних санкцій свідчить про відсутність підстав для подальшого нарахування процентів за користування кредитними коштами, штрафних санкцій і встановлених договором комісії та пені, оскільки строк кредитування закінчився.
 
АТ КБ «ПриватБанк» позовних вимог з підстав, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, не заявило.  
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, апеляційний суд визнав обґрунтованим наданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором, який включав період після закінчення строку кредитування, у зв`язку з цим помилково стягнув нараховану заборгованість за кредитним договором, неправильно застосувавши норми матеріального права, що є підставою для скасування судових рішень у відповідній частині.
 
Статті 412 ЦПК України у редакції Кодексу від 3 жовтня 2017 року підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором після закінчення строку кредитування, підстав для передачі справи на новий розгляд немає, касаційний суд рішення апеляційного суду в частині стягнення з боржника і поручителя заборгованості, нарахованої з 6 травня 2008 року до 3 вересня 2012 року, скасовує із залишенням в силі в цій частині рішення суду першої інстанції. Рішення суду першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості, нарахованої з 4 вересня 2012 року до 27 травня 2016 року, скасовує з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з наведених підстав.
 
Щодо судових витрат 
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (пункт 2 частини другої статті 141 ЦПК України). 
 
При поданні касаційної скарги ОСОБА_1 зобов`язаний був сплатити судовий збір у розмірі 23 999,99 грн, проте ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2018 року йому відстрочено сплату судового збору за подання касаційної скарги до ухвалення рішення у справі. 
 
У зв`язку із частковим задоволенням касаційної скарги, касаційний суд стягує з АТ КБ «ПриватБанк» у дохід держави судовий збір, який підлягав сплаті при розгляді справи у суді касаційної інстанції, у розмірі                         23 999,99 грн.
Керуючись статтями 410, 412 ЦПК України у редакції Кодексу від 3 жовтня 2017 року та статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Латій Оленою Вікторівною, задовольнити частково.
Рішення апеляційного суду від 11 жовтня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 заборгованості, нарахованої з 6 травня 2008 року до                    3 вересня 2012 року, скасувати із залишенням в силі в цій частині рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 6 грудня 2016 року.
 
У іншій частині рішення Іллічівського міського суду Одеської області                      від 6 грудня 2016 року та рішення апеляційного суду від 11 жовтня 2017 року скасувати з ухваленням нового. 
 
У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, нарахованої з 4 вересня 2012 року до 27 травня 2016 року, відмовити. 
 
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» у дохід держави судовий збір у розмірі 23 999,99 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. О.Кузнєцов 	
Судді:  	В. С. Жданова    В. М. Ігнатенко   С. О. Карпенко   М. Ю. Тітов