П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

24 липня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/1754/20	
Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді - доповідача, Димерлія О.О.
суддів - Єщенка О. В., Танасогло Т.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Чорноморської митниці Держмитслужби на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 травня 2020 року по справі № 400/1754/20 за заявою товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївський глиноземний завод" до Чорноморської митниці Держмитслужби про забезпечення позову, -

В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Миколаївський глиноземний завод" (далі - позивач, Товариство) звернулась до суду з заявою до Чорноморської митниці Держмитслужби (далі - відповідач), в якому просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом:
- зупинення дії рішення Чорноморської митниці Держмитслужби, оформленого листом від 29.04.2020 року № 7.16/08-02/18-1/13/3506 про відкликання дозволу на поміщення товарів у митний режим переробки на митній території, наданого 03.12.2019 року на підставі заяви Товариства від 03.12.2019 року № НГЗ-Исх-01-19-1086, до набрання законної сили рішенням у справі;
- зобов`язання Митниці вчиняти дії, а саме - здійснювати митне оформлення заявлених Товариством до ввезення на митну територію України у митному режимі переробки на митній території товарів, які надходять Товариству на переробку за Контрактом № 1-NAP-RSI-COR/2013 від 20.02.2013 року згідно з дозволом на поміщення товарів у митний режим переробки на митній території, наданим Товариству 03.12.2019 року на підставі його заяви від 03.12.2019 року № НГЗ-Исх-01-19-1086, до набрання законної сили рішенням у справі;
- заборони Митниці, до набрання законної сили рішенням у справі, відмовляти Товариству у митному оформленні заявлених до ввезення на митну територію України у митному режимі переробки на митній території товарів, які надходять Товариству на переробку за Контрактом № 1-NAP-RSI-COR/2013 від 20.02.2013 року згідно з дозволом на поміщення товарів у митний режим переробки на митній території, наданим Товариству 03.12.2019 року на підставі його заяви від 03.12.2019 року № НГЗ-Исх-01-19-1086, з підстав прийняття рішень про відкликання дозволу на переробку, наданого за заявою Товариства від 03.12.2019 року № НГЗ-Исх-01-19-1086, з аналогічних за змістом та підстав прийняття, рішень Митницею від 24.03.2020 року № 716/08-01/18/13/2668, від 01.04.2020 року № 716/08-02/18-01/13/2823, від 06.04.2020 року № 7.16/08-1/18/13/2964, від 09.04.2020 року № 7.16/08-1/18/13/3061, від 13.04.2020 року № 7.16/08-1/18/13/3113, від 17.04.2020 року № 7.16/08-1/18/13/3236, від 23.04.2020 року № 7.16/08-02/18-1/13/3327, від 23.04.2020 року № 7.16/08-02/18-1/13/3327, від 27.04.2020 року № 7.16/08-02/18-1/13/3434, від 29.04.2020 року № 7.16/08-02/18-1/13/3506;

- заборони Митниці, до набрання законної сили рішенням у справі, приймати рішення про відкликання дозволу на поміщення товарів у митний режим переробки на митній території, наданого Товариству 03.12.2019 року на підставі його заяви від 03.12.2019 року № НГЗ-Исх-01-19-1086, з підстав, які є аналогічними підставам наведених у рішеннях Митниці від 24.03.2020 року № 716/08-01/18/13/2668, від 01.04.2020 року № 716/08-02/18-01/13/2823, від 06.04.2020 року № 7.16/08-1/18/13/2964, від 09.04.2020 року № 7.16/08-1/18/13/3061, від 13.04.2020 року № 7.16/08-1/18/13/3113, від 17.04.2020 року № 7.16/08-1/18/13/3236, від 23.04.2020 року № 7.16/08-02/18-1/13/3327, від 27.04.2020 року № 7.16/08-02/18-1/13/3434, від 29.04.2020 року № 7.16/08-02/18-1/13/3506.
В обґрунтування заяви Товариство, зокрема, вказало, що прийняття відповідачем рішення від 29.04.2020 року про відкликання дозволу на поміщення товарів у митний режим переробки на митній території, наданого 03.12.2019 року на підставі заяви Товариства від 03.12.2019 року № НГЗ-Исх-01-19-1086, який було видано без будь-яких зауважень з боку митного органу, на підставі аналізу тих самих документів, які надавалися митниці для отримання дозволу, свідчить про явну протиправність цього рішення. Зазначене вказує на очевидну не послідовність та упередженість митного органу при прийнятті рішень, а отже і про явну протиправність вищевказаного рішення.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 травня 2020 року по справі № 400/1754/20 заява Товариства про забезпечення позову до подання позовної заяви задоволена частково.
Зупинено дію рішення Чорноморської митниці Держмитслужби, оформленого листом від 29.04.2020 року № 7.16/08-02/18-1/13/3506, про відкликання дозволу на поміщення товарів у митний режим переробки на митній території, наданого 03.12.2019 року на підставі заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський глиноземний завод» від 03.12.2019  року № НГЗ-Исх-01-19-1086, до набрання законної сили рішенням суду у справі.
У задоволенні вимог заяви в частині застосування інших заходів забезпечення позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти по справі нове рішення, яким у задоволенні вимог заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт зазначає, що задовольняючи заяву, судом першої інстанції належним чином не вмотивовано, яким саме чином рішення відповідача може істотно ускладнити ефективний захист та поновлення порушених прав позивача.
В зв`язку з відсутністю клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю, апеляційний суд відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.          
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув та обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено, що 03.12.2019 року Товариство подало начальнику митного поста «Дніпро-Бузький» Миколаївської митниці ДФС заяву (№ НГЗ-Исх-01-19-1086) про надання, відповідно до глави 23 Митного кодексу України, дозволу на поміщення товарів (бокситів) у митний режим переробку на митній територій України. Ця заява була задоволена шляхом надання дозволу на 365 днів.
Листом від 29.03.2020 року повідомлено Товариство, що Чорноморською митницею Держмитслужби прийняте рішення про відкликання з 29.04.2020 дозволу на поміщення товарів в митний режим переробки на митній території, який був наданий 03.12.2019 року на підставі заяви ТОВ «Миколаївський глиноземний завод» (код ЄДРПОУ 33133003) від 03.12.2019 року вих. № НГЗ-Исх-01-19-286.
Додатково повідомлено про те, що відповідно до вимог  ст. 161 МК України  протягом 20 днів від дня відкликання дозволу на переробку товарів на митній території України підприємство повинно завершити розпочаті операції з переробки, а товари, поміщені в митний режим переробки на митній території, у строк до 30 днів з дати відкликання дозволу на переробку товарів повинні бути вивезені за межі митної території України або заявлені в інший митний режим в порядку, визначеному цим Кодексом. Якщо завершення розпочатих операцій з переробки протягом 20 днів є неможливим без спричинення безповоротної шкоди товарам або технологічному обладнанню, переробка зазначених товарів завершується відповідно до технологічної схеми переробки. У такому разі товари протягом 10 днів з дати фактичного завершення їх переробки підлягають вивезенню за межі митної території України або поміщенню в інший митний режим.
Не погоджуючись з прийнятим відповідачем рішенням, позивач звернувся до суду з заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви. 
Інститут забезпечення позову регламентовано статтями 150-158 КАС України, які закріплюють підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також вид та способи забезпечення позову в адміністративному процесі.
За правилами статті 150 КАС України, забезпечення позову допускається, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Частиною 1, 2 статті 151 КАС України встановлено, що позов може бути забезпечено шляхом:
1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;
2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;
3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії;
4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;
5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Отже, забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, заходів необхідних для створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача, тобто покликане гарантувати виконання рішення адміністративного суду і спрямоване на забезпечення принципу обов`язковості судових рішень.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Заходи забезпечення позову, що застосовується судом, визначаються відповідністю вимогам, на забезпечення яких вони вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Таким чином, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: 
- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; 
- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; 
- наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; 
- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; 
- запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 826/5233/18, від 26 червня 2019 року у справі № 826/13396/18, від 25 квітня 2019 року у справі № 826/10936/18.
Позивач свою заяву про забезпечення позову, обґрунтовує тим, що незважаючи на виданий Миколаївською митницею ДФС на підставі заяви ТОВ "МГЗ" від 03.12.2019 року дозвіл на поміщення товарів у митний режим переробки на митній території України строком на 365 календарних днів, відповідач відкликав такий дозвіл оформивши своє рішення листом від 29.04.2020 року № 7.16/08-02/18-1/13/3506, в якому вказав, що відповідний дозвіл на переробку відкликається вже з 29.04.2020 року. 
Тобто вже з 29.04.2020 року ТОВ «МГЗ» втратить право на використання митного режиму переробки товарів на митній території України за дозволом митниці від 03.12.2019 року, а саме права на ввезення товарів за укладеним Контактом між позивачем та фірмою-нерезидентом "RS International GmbH" (Щвейцарія) для їх переробки та отримання прибутку від такої діяльності.
При цьому позивач зазначив, що при перевірці заяви ТОВ «МГЗ» про надання дозволу на переробку, доданих до неї документів, а також за результатами вчинення інших дій, необхідних для прийняття рішення про надання дозволу на переробку митним органом, передбачених порядком виконання митних формальностей, затвердженого наказом Мінфіну України від 31.05.2012 року № 657, митним органом не було встановлено жодних порушень з боку ТОВ «МГЗ» (недостовірності чи неповноти поданих документів чи відомостей тощо) та не було прийнято рішення про відмову у видачі дозволу на переробку товарів на митній території України. 
Між тим, підстави для прийняття рішень про відмову у видачі дозволу на переробку товарів на митній території України (ч.8 ст.149 МК України) та про відкликання цього дозволу (ч.9 ст.149 МК України) є ідентичними.
Як убачається з матеріалів справи, підставами для прийняття вищевказаного рішення про відкликання дозволу на переробку товарів на митній території України щодо неправомірного, на думку митного органу, внесення відходів від переробки давальницької сировини до розділу 10 додатку до заяви як таких, що підлягають видаленню з огляду на факти реалізації частини відходів, є ідентичними підставам для прийняття рішення про відмову у наданні такого дозволу, які приймалися митним органом у 2019 році та вказаним підставам рішенням суду у справі № 400/897/19, що набрало законної сили, була надана оцінка як необґрунтованим.
Отже, митний орган при прийнятті рішення про відкликання дозволу на переробку послався на обставини, які рішення судів, що набрали законної сили, визнані необґрунтованими, що також вказує на очевидну протиправність такого рішення митного органу.
Також, слід зазначити, що рішенням про відкликання дозволу на переробку товарів на митній території України спричиняється істотна шкода правам та законним інтересам позивача. 
Згідно з розділом 10 Контракту на переробку 9 в редакції додаткової угоди № 7 від 18.06.2014 року), контракт діє до 01.04.2025 року. Отже, анулювання дозволу на переробку, унеможливить для ТОВ «МГЗ» виконання умов згаданого контракту, що потягне необхідність його дострокового розірвання та відповідно, втрати основної частини доходів.
Відтак, в разі відкликання дозволу на переробку товарів на митній території України та у зв`язку з цим виникнення необхідності закупівлі з-за кордону за власні кошти ТОВ «МГЗ» сировини для продовження основної виробничої діяльності на умовах митного режиму імпорту, на Заявника буде покладений значний додатковий фінансовий тягар у розмірі приблизно 20 млн. доларів США, щомісячно у вигляді сплати вартості товару і митних платежів, які нараховуватимуться на вартість ввезеного в режимі імпорту для переробки товару, що спричинить негативні наслідки для фінансово-економічного становища підприємства у вигляді критичного зменшення та нестачі обігових коштів і це в умовах кризових явищ в економіці України, які настали у зв`язку з поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19. 
Крім того, доходи від надання послуг з переробки іноземних товарів, які надаються Заявником за Контрактом, є основним джерелом доходів та прибутку ТОВ "МГЗ".
Також позивач звертає увагу суду на те, що очевидна протиправність рішень відповідача вже була встановлена в рішеннях суду № 400/1434/20 від 06.04.2020 року, № 400/1486/20 від 08.04.2020 року, № 400/1535/20 від 13.04.2020 року, № 400/1560/20 від 13.04.2020 року, № 400/1627/20 від 22.04.2020 року, № 400/1679/20 від 24.04.2020 року, № 400/1725/20 від 29.04.2020 року,а метою прийняття митним органом рішення від 29.04.2020 року є обхід виконання рішення суду.
Колегія суддів звертає увагу на те, що інститут забезпечення адміністративного позову в Україні враховує європейський досвід щодо забезпечення адміністративного позову в адміністративному судочинстві, який акумульовано у Рекомендації N R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. (ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних прав).
Сама Конвенція та протокол до неї визнає широке коло прав та свобод (право на майно, право на справедливий суд та інші).
Згідно Рекомендації N R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.
Співмірність вжиття заходів забезпечення позову відображено у практиці Європейського Суду з Прав Людини у своїй судовій практиці визнає можливість застосування попереднього заходу, такого як судова заборона (справа Verlagsgruppe News Gmbh проти Австрії" та "Libert проти Бельгії").
У справі "Мікалефф проти Мальти" Суд визнав можливість застосування статті 6 до попередніх заходів та зазначив, що має бути розглянутий характер попереднього заходу, його предмет, завдання та вплив на конкретне право.
Проміжне рішення може бути еквівалентне попередній або забезпечувальним заходам і процедурам. Такий принцип застосовується і у визначені застосування статті 6 (справа "Меркіка та інші пороти Мальти".
Вказівка сторонам у справі на необхідність вжиття певних тимчасових заходів передбачена Правилом 39 Регламенту Європейського суду з прав людини:
"Палата або, коли це доцільно, її голова може - на прохання сторони чи будь-якої іншої заінтересованої особи або з власної ініціативи - вказати сторонам, який тимчасовий захід, на її думку, слід вжити в інтересах сторін або в інтересах належного провадження у справі".
Метою застосування тимчасових заходів є забезпечення заявлених прав сторін у разі виникнення ризику заподіяння серйозної і непоправної шкоди та ефективного здійснення їх права на індивідуальну заяву, гарантованого статтею 34 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
ЄСПЛ вказує, що тимчасові заходи відіграють важливу роль в запобіганні випадків заподіяння непоправної шкоди, які можуть послужити перешкодою для розгляду справи Європейським судом належним чином, а також при необхідності забезпечити ефективну і доступну реалізацію заявником передбачених Конвенцією прав. Відповідно, за даних обставин, невиконання Державою-відповідачем тимчасових заходів буде підривати ефективність реалізації права на подачу індивідуальної скарги, гарантованого статтею 34 Конвенції, та взятого на себе державою формального зобов`язання відповідно до статті 1 Конвенції захищати права і свободи, передбачені нею.
Аргументи висловлені ЄСПЛ про застосування тимчасових заходів дозволяє Суду не тільки проводити ефективний розгляд заяви, але також упевнитися в тому, що захист, який надається заявнику Конвенцією, є ефективним. Підстави, на яких може бути застосовано Правило 39, не встановлені у Правилах Суду, але визначаються Судом через свою прецедентну практику.
Тимчасові заходи направлені на державу-відповідача. У деяких виключних випадках тимчасові заходи можуть бути направлені Судом і на заявника (Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia; Савченко проти Росії). У міждержавних справах рішення може бути направлене на обидві сторони (Україна проти Росії (І, ІІІ).
Враховуючи з`ясовані обставини, колегія суддів вважає, що відкликання дозволу на переробку товарів на митній території України у ТОВ "МГЗ", унеможливить для позивача виконання умов контракту, що може потягнути за собою необхідність його дострокового розірвання та відповідно, втрати основної частини доходів позивача та безумовно спричинити повну зупинку діяльності підприємства, що мало б вкрай негативні соціально-економічні наслідки, як для підприємства.
Таким чином, в даному випадку існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, оскільки ймовірні наслідки скасування дозволу можуть призвести до ускладнення виконання рішення суду у випадку вирішення спору на користь позивача та відновлення його права.
Враховуючи обставини спору та доводи позивача у справі суд апеляційної інстанції встановив, що застосування такого способу забезпечення позову як зупинення дії рішення Чорноморської митниці Держмитслужби, оформленого листом від 29.04.2020 року № 7.16/08-02/18-1/13/3506, про відкликання дозволу на поміщення товарів у митний режим переробки на митній території, наданого 03.12.2019 року, дозволить зберегти права підприємства на період здійснення судового контролю за правомірністю цього рішення та ефективно їх захистити від передчасного прийняття рішення.
З приводу оцінки тверджень апелянта, стосовно того, що при вирішенні даного спору, суд втрутився в повноваження з вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції Держмитслужби України, колегія суддів зазначає наступне.                              
Згідно приписів частини першої  статті 2 КАС України  завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.          Частиною 2  статті 2 КАС України  встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.          
Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.          
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2  ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.                                                                                                    
Разом з тим, одним із аспектів права на суд є право на доступ до суду. При цьому "тільки інституція яка має повну юрисдикцію, включаючи право скасовувати оскаржені рішення з будь-яких підстав, як з питань факту, так і питань права, відповідає поняттю "суд" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції" (п. 118 рішення від 12 липня 2005 року у справі "Молдован та інші проти Румунії". "Повна юрисдикція" означає, що суд має достатні та    ефективні    повноваження    щодо: повторної    (після адміністративного органу) оцінки доказів; встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення; належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (п. 70 рішення від 28 червня 1990 року у справі "Обермейєр проти Австрії"; п. 155 рішення від 4 березня 2014 року у справі "Гранд Стівенс проти Італії".                      
ЄСПЛ визнав     такою,     що     суперечить     пункту     1     статті     6     Конвенції     практику національних судів, коли вони, вважаючи себе зв`язаними висновками адміністративних органів щодо обставин справи, взагалі відмовлялися контролювати оцінку фактів, які були покладені в основу дискреційного адміністративного рішення і які мали вирішальне значення при прийнятті цього рішення, (п, 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі "Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки"; п. 157 рішення від 21 липня 2011 року у справі "Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру". Таким чином, повна відмова національного суду переглянути оцінку, яку адміністративний орган дав доказам у справі при прийнятті дискреційного рішення, вважається порушенням права особи на доступ до суду, що гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції.
Відтак доводи апелянта в цій частині є помилковими та висновків суду першої інстанції не спростовують.          
Враховуючи встановлені обставини справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення заяви.
Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Чорноморської митниці Держмитслужби - залишити без задоволення, а ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 травня 2020 року по справі № 400/1754/20 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївський глиноземний завод" до Чорноморської митниці Держмитслужби щодо заяви про забезпечення позову – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Головуючий суддя 	 	Димерлій О.О.	
Судді	    	Єщенко О.В.    Танасогло Т.М.