ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5169/20 Справа № 210/4693/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В.Є. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 серпня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 210/4693/17 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання: Євтодій К.С.
сторони:
заявник: приватний виконавець Виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко Анжела Геннадіївна
боржник:  ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, апеляційну скаргу приватного виконавця Виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко Анжели Геннадіївни на ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 11 лютого 2020 року, яка постановлена суддею Сільченко В.Є. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повної ухвали суду в матеріалах справи відсутні, -
ВСТАНОВИВ:
В лютому 2020 року приватний виконавець Виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко А.Г. звернулась до суду з поданням про обмеження виїзду за кордон  боржника   ОСОБА_1 . 
В обґрунтування подання заявником зазначено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 24 квітня 2018 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Приватне акціонерне товариство «Українська транспортна страхова компанія», про стягнення майнової та моральної шкоди, спричиненої ДТП та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування майнової шкоди 101377,19 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 15000 грн., в рахунок відшкодування витрат на проведення експертного авто-товарознавчого дослідження, - 2500 грн., судові витрати по сплаті судового збору, - 1653,78 грн.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року частково задоволено апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 24 квітня 2018 року в частині стягнутого з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 розміру моральної шкоди змінено, зменшено його з 15000 грн. до 5000 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
На теперішній час на примусовому виконанні приватного виконавця Виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко А.Г. перебуває відкрите 15.11.2018 року виконавче провадження № 57708731 з примусового виконання виконавчого листа № 210/4693/17 від 09.11.2018 року про стягнення з ОСОБА_1 боргу у сумі 110530,97 грн. на користь ОСОБА_2 .
До теперішнього часу рішення суду не виконано, жодних дій, спрямованих на виконання рішення, не здійснено, майно, належне боржнику на праві власності, відсутнє, на виклики боржник ОСОБА_1 не з`являється, про причини неявки не повідомляє приватного виконавця.
На підставі наведеного вище, заявник просила суд встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон боржника ОСОБА_1 до виконання зобов`язань згідно з виконавчим листом № 210/4693/17, виданим 09.11.2018 року Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу. 
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 11 лютого 2020 року в задоволенні подання приватного виконавця Виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко А.Г. про обмеження виїзду за кордон  боржника   ОСОБА_1 відмовлено. 
В апеляційній скарзі заявник ставить питання про скасування ухвали суду та постановлення нової ухвали по справі про задоволення подання про обмеження виїзду за кордон  боржника   ОСОБА_1 посилаючись на те, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування фактичних обставин справи та не надано оцінки наданим заявником доказам.
Судом не враховано, що з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, не реагує на виклики приватного виконавця, не надав пояснення за фактом невиконання вимог виконавчого документа, не повідомив про заходи, що ним вживаються з метою виконання рішення, не надав даних про місце роботи та відомостей про наявність у його власності майна. При цьому заявником були надані акти про виїзд за місцем проживання боржника, однак боржник за місцем проживання відсутній.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався. 
Учасники справи, будучи належним чином, завчасно, повідомлені про розгляд справи, в судове засідання не з`явились, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи. Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та їх представників в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Закон України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.
Пунктом 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.
За змістом п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.
Під поняттям «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).
Звертаючись до суду з поданням про обмеження виїзду за кордон боржника ОСОБА_1 , приватний виконавець зазначав, що факт ухилення боржника від виконання зобов`язань вже відбувся, оскільки останній є працездатною особою, як безробітний у відповідних органах не зареєстрований, про місце своєї роботи та отримані доходи приватного виконавця не повідомляв, на виклики до приватного виконавця не з`являється, рішення суду про стягнення коштів залишається невиконаним.
З матеріалів справи вбачається, що приватний виконавець неодноразово направляв боржнику вимоги про явку до приватного виконавця щодо сплати боргу за виконавчим листом № 210/4693/17 від 24 квітня 2018 року, який виданий Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу, або надання підтверджуючих документів, однак боржник на виклики не з`являвся.
Відмовляючи у задоволенні подання про обмеження виїзду за кордон боржника ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовими рішеннями.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 24 квітня 2018 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Приватне акціонерне товариство «Українська транспортна страхова компанія», про стягнення майнової та моральної шкоди, спричиненої ДТП та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування майнової шкоди 101377,19 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 15000 грн., в рахунок відшкодування витрат на проведення експертного авто-товарознавчого дослідження, - 2500 грн., судові витрати по сплаті судового збору, - 1653,78 грн.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року частково задоволено апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 24 квітня 2018 року в частині стягнутого з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 розміру моральної шкоди змінено, зменшено його з 15000 грн. до 5000 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
На підставі виконавчого листа № 210/4693/17 від 24 квітня 2018 року, виданого Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко А.Г., постановою від 15 листопада 2018 року відкрила виконавче провадження № 577087319 (том1 а.с.224).
15 листопада 2018 року приватним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все майно боржника (том 1 а.с.227-228).
30 січня 2020 року приватним виконавцем було винесено постанову про арешт коштів боржника, що містяться на рахунках АТ КБ «ПриватБанк»; ПАТ АТ «Радабанк», АТ «Укрсоцбанк», АТ «Альфа-Банк», ПАТ КБ «Укргазбанк», ПАТ «Даержавний ощадний банк», ПАТ «ОТП Банк», АТ «Банк Кредит Дніпро»,ПАТ «Перший Український Банк», АТ КБ «Південний», АТ «Укрсіббанк», АТ «Сбербанк», ПАТ «Банк «Восток», АТ «Райффайзен Банк Аваль», АТ «Індустріалбанк», АТ «Банк Альянс», АТ «Таскомбанк», АТ «А-Банк», ПАТ «МТБ», ПАТ «Мегабанк», АТ «АКБ «Конкорд», АТ «Банк інвестицій та заощаджень» АТ «Піреус Банк МКБ», АТ «Юнеск Банк», АТ «Банк Форвард», АТ «Ідея Банк». 
18.09.2019 року та 16 січня 2020 року приватним виконавцем на адресу проживання боржника ОСОБА_1 направлялися виклики та вимоги із зобов`язанням з`явитися до приватного виконавця для надання пояснень щодо невиконання виконавчих документів та надання відомостей про доходи, однак боржник до виконавця не з`являвся, витребованих відомостей не надав. Причини неявки божника невідомі (том 1 а.с.233-234, 236-237).
14.01.2020 року та 23.01.2019 року приватним виконавцем здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1 для перевірки майнового стану боржника за місцем його проживання. Вказану дію провести не вдалося, так як двері ніхто не відчинив (том 1 а. с. 232,239).
Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до статті 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Такі права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.
Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.
За змістом пункту 19 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виконавець зобов`язаний звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Із змісту цього пункту вбачається, що ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
Проте особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.
Відповідно до положення частини другої статті 12 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв`язання спорів у цій сфері визначаються Законом України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».
Даним Законом встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасового обмеження громадян України у праві виїзду за кордон.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.
Згідно з пунктом п`ятим частини першої статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) - до виконання зобов`язань.
Як випливає з аналізу наведених положень закону, підставою обмеження особи у праві виїзду за межі України є не лише наявність невиконаних зобов`язань, покладених на фізичну особу судовим рішенням, а винна поведінка боржника, яка полягає в ухиленні останнього від виконання таких зобов`язань.
Таким чином, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.
Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.
Відповідно до статті 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.
Аналізуючи положення статті 441 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та положеннями Закону України «Про виконавче провадження», слід дійти висновку, що підставою для встановлення особі тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є встановлення судом, який розглядає подання державного виконавця, факту умисного ухилення боржника від виконання своїх майнових зобов`язань перед стягувачем. Тобто, якщо боржник, який має можливість, свідомо ухиляється від покладеного на нього судом обов`язку.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів умисного ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, докази виїзду ОСОБА_1 за межі України відсутні.
Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що боржник ОСОБА_1 був обізнаний про наявність відкритого виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 210/4693/17 від 24 квітня 2018 року, виданого Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу.
Не можуть бути підставою для скасування ухвали суду доводи апеляційної скарги про те, що з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, не реагує на виклики приватного виконавця, не надав пояснення за фактом невиконання вимог виконавчого документа, не повідомив про заходи, що ним вживаються з метою виконання рішення, не надав даних про місце роботи та відомостей про наявність у його власності майна, оскільки доказів того, що боржник ОСОБА_1 свідомо ухиляється від виконання судового рішення, матеріали справи не містять та з матеріалів справи не вбачається, що останній отримував копію постанови про відкриття виконавчого провадження та виклики приватного виконавця з вимогами надати пояснення за фактом невиконання вимог виконавчого документа, повідомити про заходи, що ним вживаються з метою виконання рішення, надати данні про місце роботи та відомості про наявність у його власності майна. 
Також не можуть бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та обмеження виїзду за кордон  боржника   ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги про те, що заявником були надані акти про виїзд за місцем проживання боржника, однак боржник за місцем проживання відсутній, оскільки вказані акти не свідчать про те, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання рішення суду.
При цьому слід зауважити, що обмеження у праві виїзду за межі України є крайнім заходом щодо виконання рішення суду, тому підстав для його застосування колегія суддів не вбачає, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала підлягає залишенню без змін.
На підставі викладеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції – залишенню без змін, як така, що постановлена з дотриманням норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу приватного виконавця Виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко Анжели Геннадіївни  залишити без задоволення.
Ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 11 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 04 серпня 2020 року. 

Головуючий: 

Судді: