Постанова
Іменем України
24 червня  2020 року
м. Київ
справа № 640/4477/15-ц
провадження № 61-44804св18
Верховний суд у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),
суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
співвідповідачі, залучені під час апеляційного перегляду справи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
треті особи: Державна архітектурно-будівельна інспекція України, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області, комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 26 лютого 2018 року у складі судді Бородіної М. Н., та постанову Харківського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року  у складі колегії суддів: Сащенко І. С., Коваленко І. П., Овсяннікової А. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Державна архітектурно-будівельна інспекція України, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області, КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила зобов`язати   ОСОБА_2 усунути небезпеку пошкодження майна ОСОБА_1 - квартир АДРЕСА_1 шляхом демонтажу обладнання системи водопостачання та водовідведення, встановленого з порушенням державних будівельних норм у квартирах АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_14, АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 в житловому будинку на АДРЕСА_6 , а також зобов`язати відповідача відновити цілісність та міцність конструкцій.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що їй на праві власності належать квартири АДРЕСА_1 з єдиним санвузлом. На другому поверсі над зазначеними квартирами знаходяться квартири АДРЕСА_7 з єдиним санвузлом, що розташований безпосередньо над санвузлом першого поверху, які належать на праві власності відповідачу.
ОСОБА_2 розпочала будівельні роботи з реконструкції зазначених квартир із переплануванням, яке полягало у тому числі у влаштуванні окремих санвузлів над жилими приміщеннями її квартири, подавши до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області декларацію про початок виконання будівельних робіт, в якій зазначила, що технічний нагляд за проведенням ремонтних робіт здійснює ОСОБА_6 . 
У декларації про початок будівельних робіт відповідач зазначила, що будівельні роботи проводяться відповідно до проектної документації, розробленої ФОП ОСОБА_7 . Експертиза проекту будівельних робіт не проводилася. 
Вважала, що проектування будівельних робіт по реконструкції квартир АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 проводилася з порушенням вимог пункту 2.24 ДБН відносно загальних житлових кімнат, мінімальних площ спальних кімнат та кухонь, а також з порушенням вимог пункту 2.2.7 та пункту 2.28 ДБН відносно з улаштуванням окремих санвузлів над житловими приміщеннями квартир АДРЕСА_15 на першому поверсі, що загрожує пошкодженню майна позивача від аварій систем водопостачання та водовідведення. У приміщення санвузлів із порушенням ДБН проводилися нові інженерні комунікації, а саме: каналізація та водопровід, що знизило міцність конструкцій перекриття.
19 вересня 2014 року ОСОБА_2 подала до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, відповідно до якої підрядником та відповідальною за виконанням робіт зазначена ОСОБА_2 , однак реконструкція проведена з порушенням вимог проекту. 
Оскільки усні звернення представників позивача про спричинення шкоди її власності від проведення будівельних робіт ОСОБА_2 були проігноровані, посилаючись на положення статей 1163,1164 ЦК України, ОСОБА_1 просила суд задовольнити позовні вимоги.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження порушення її прав чи законних інтересів, не довела факт створення небезпеки її майну, спричинений діями відповідача.
Суд вважав, що наявність інвентаризаційної справи на квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3, АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 та чисельні скарги позивача не доводять порушення ОСОБА_2 при реконструкції квартир норм законодавства. Крім  того, наявні зареєстровані декларації свідчать про дотримання відповідачем будівельних норм, стандартів, декларативних та дозвільних процедур у будівництві.
Таким чином, суд першої інстанції зробив висновок про відмову в задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01 серпня 2018 року залучено до участі у справі у якості співвідповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 
Постановою Харківського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2018 року залишено без змін.
Погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, апеляційний суд вважав, що факт порушення вимог законодавства у сфері будівництва з боку відповідача при здійсненні реконструкції вказаних приміщень не встановлено,                              тому відсутні підстави вважати, що вказані дії створюють небезпеку життю, здоров`ю або майну позивача.
Крім того, суд апеляційної інстанції виходив із того, що на момент розгляду справи право власності на реконструйовані приміщення зареєстровано за іншими особами, а тому зобов`язання відповідача вчинити певні дії у цьому випадку не може бути належним способом захисту прав позивача, які на її думку є порушеними.
Апеляційний суд відхилив доводи позивача про порушення відповідачем будівельних норм, що встановлено висновком експерта у кримінальній справі та, посилаючись на відсутність належних і допустимих доказів, вказав, що будівельно-технічна експертиза, призначена апеляційним судом за клопотанням ОСОБА_1 була знята з розгляду у зв`язку із незабезпеченням вільного доступу експертів до об`єктів дослідження, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
31 жовтня 2019 року скаргу  ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_8  подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського районного суду міста Харкова від 26 лютого 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
У листопаді 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій повно і всебічно не дослідили обставини, що мають значення для справи та не надали належної правової оцінки доказам. Зокрема, суди не встановили факт внесення ОСОБА_2 до офіційних документів завідомо неправдивих даних до інспекції ДАБК у Харківській області, не дослідили акти обстеження квартир АДРЕСА_15 на підтвердження факту протікання води із санвузлів відповідача.
Порушення відповідачем норм ДБН при реконструкції квартир підтверджено у судовому засіданні показами свідка ОСОБА_9 , який не виконував проект реконструкції квартир і не здійснював технічний нагляд за будівельними роботами.
Крім того, суди у порушення вимог статті 109 ЦПК України, встановивши, що відповідач тричі ухилялася від подання експертам необхідних матеріалів, документів і іншої участі в експертизі, призначеної ухвалами суду, не визнали факту, для якого така експертиза була призначена. 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
29 листопада 2019 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , підписаний представником                  ОСОБА_10 .
Посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги та законність оскаржуваних судових рішень, ОСОБА_2 просила в задоволенні касаційної скарги відмовити та залишити в силі рішення Київського районного суду міста Харкова від 26 лютого 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартир АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 24 травня 2001 року.
Безпосередньо над квартирами АДРЕСА_15 розташовані квартири АДРЕСА_7 ,  які на час звернення до суду із позовною заявою належали ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу від 03 липня 2013 року.
Після набуття права власності на вказані квартири ОСОБА_2 розпочато будівельні роботи з реконструкції квартир АДРЕСА_7 під індивідуальні квартири.
ОСОБА_2 направлено до Інспекції ДАБК у Харківській області Декларацію про початок виконання будівельних робіт, яка зареєстрована уповноваженим органом 08 серпня 2014 року № ХК083132190917.
Відповідно до декларації про початок виконання будівельних робіт, замовником яких є ОСОБА_2 , розпочато реконструкція квартир АДРЕСА_7 житловому будинку готельного типу на АДРЕСА_6 , технічний нагляд здійснює ОСОБА_6 , проектна документація розроблена ФОП ОСОБА_6 .
Будівельні роботи виконані за замовленням відповідача протягом серпня-вересня 2014 року, після чого подано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, яка у подальшому зареєстрована уповноваженим органом 19 вересня 2014 року № ХК 143142610620.
Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 20 жовтня 2016 року за клопотання представника позивача судом було зобов`язано відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_7 надати до суду проектну документацію на реконструкцію квартир АДРЕСА_10 , технічний висновок та робочий проект. Однак зазначені документи до суду надані не були.
Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 19 січня 2017 року за клопотанням представника позивача було призначено судову будівельно-технічну експертизу. Експертиза проведення не була, оскільки згідно з повідомлення експерта про неможливість дати висновок у звязку з відсутністю запрошених експертом додаткових матеріалів та відсутністю доступу до об`єктів дослідження.
Також встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартир АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 будинку на АДРЕСА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 19 травня 2017 року, ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_12 на підставі договору дарування від 21 червня 2016 року, ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_13 на підставі договору купівлі-продажу від 04 березня 2017 року. 
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01 серпня 2018 року  задоволено заяву позивача та залучено до участі у справі у якості співвідповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , як правонаступників відповідача на підставі цивільно- правових угод про перехід права власності на квартири.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 28 травня 2019 року по справі повторно призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса.
30 серпня 2019 року матеріали справи повернуто на адресу Харківського апеляційного суду Харківської області з повідомленням про неможливість надання висновку у зв`язку із незабезпеченням безперешкодного доступу експерта до об`єктів дослідження. 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, викладені у відзиві, Верховний Суд зробив висновок, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак оскаржувані судові рішення в повній мірі не відповідають зазначеним вимогам закону.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Положенням статті 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.
Відповідно до статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав суб`єктів права власності.
Частиною другою статті 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.
Відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному статтею                         24 Закону України  «Про планування і забудову територій». (Тут і далі норми законодавства застосовуються у редакції на час виникнення правовідносин та здійснення будівельних і ремонтних робіт).
Відповідно до Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України
від 08 жовтня 1992 року № 572 власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, гуртожитку, з дозволу власника будинку (квартири), власника гуртожитку (житлового приміщення у гуртожитку) та органу місцевого самоврядування, що видається в установленому порядку.
Аналіз зазначених норм права вказує на те, що власник квартири має право проводити реконструкцію, капітальний ремонт квартири відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку.
Відповідно до статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, чинній на момент будівництва) замовник має право виконувати будівельні роботи після направлення замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю (далі - орган державного архітектурно-будівельного контролю) - щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування; реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об`єктів будівництва, що належать до I-III категорій складності; видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів будівництва, що належать до IV і V категорій складності (у подальшому- типи наслідків).
Поділ об`єктів будівництва за класами наслідків і категоріями будівництва покликаний врегулювати безпечність будівництва того чи іншого об`єкту в залежності від його потенційної небезпеки а має наслідком певні вимоги до будівельних робіт, які здійснюються на цих об`єктах.
Відповідно до вимог статті 32Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, чинній на момент будівництва) віднесення об`єкта будівництва до тієї чи іншої категорії складності здійснюється проектною організацією і замовником будівництва. 
Таким чином, замовник має право виконувати будівельні роботи лише після реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт для об`єктів ІІІ категорії та видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт для об`єктів IV і V категорій.
Статтею 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, чинній на момент будівництва) передбачено особливості прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відповідно до якої об`єкти, що  належать до I-III категорій складності, та об`єкти, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, приймаються в експлуатацію шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.
Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать  до IV і  V категорій складності,  здійснювалось на підставі акту готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю повинні повернути  декларацію про готовність об`єкта до експлуатації замовникові, якщо  декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обґрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації.
Орган державного архітектурно-будівельного контролю повинен відмовити у видачі  сертифіката, зокрема, у випадку виявлення недостовірних відомостей у поданих документах, невідповідність об`єкта проектній документації на будівництво такого об`єкта та вимогам будівельних норм, державних стандартів і правил. 
Замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту та  достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про готовність   об`єкта до експлуатації, та за експлуатацію об`єкта без зареєстрованої    декларації або сертифіката. 
Відповідно до статті 39-1 вказаного закону у разі виявлення інспекцією     державного архітектурно-будівельного контролю факту подання  недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема якщо він збудований або будується на земельній  ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа,  який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого  проекту або будівельного паспорта, реєстрація такого повідомлення або декларації підлягає скасуванню інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Про скасування повідомлення або декларації замовник письмово повідомляється протягом трьох робочих днів з дня скасування. 
Обов`язковим також є обстеження об`єкта будівництва здійснюється з метою оцінки його відповідності основним вимогам до будівель і споруд, визначеним технічним регламентом, та вжиття обґрунтованих заходів щодо забезпечення надійності та безпеки під час його експлуатації. 
Обов`язковому обстеженню підлягають об`єкти, що за класом наслідків  (відповідальності) належать до об`єктів з середніми та значними наслідками  (III, IV та V категорії складності), а також багатоквартирні житлові будинки  незалежно від класу наслідків (відповідальності). 
Таким чином, законодавство, що регулює правовідносини у сфері регулювання містобудівної діяльності, визначає особливості та порядок прийняття рішень про виконання будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, видачу акту та декларації готовності об`єкта до експлуатації. При цьому, важливою особливістю є віднесення об`єкта будівництва до тієї чи іншої категорії складності, що  здійснюється проектною організацією і замовником будівництва.
Звертаючись до суду із позовом,  ОСОБА_1 як на підставу вимог посилалася, зокрема, на те, що ОСОБА_2 розпочала будівельні роботи з реконструкції квартир із переплануванням, яке полягало у влаштуванні окремих санвузлів над житловими приміщеннями її квартири, подавши до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області декларацію про початок виконання будівельних робіт на об`єкти                           3 категорії складності із завідомо неправдивими відомостями.
У відповідності до частин 1, 5, 6 та 7 статті 181 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.  Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Доказування у цивільному процесі ґрунтується на принципах рівності сторін, їх права довести обставини на які вони посилаються та одночасного обов`язку доведення цих обставин. При цьому суд повинен сприяти у доведені сторонами таких обставин.
Так, у відповідності до положень статті 184 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.  Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали.  У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.  Притягнення винних осіб до відповідальності не звільняє їх від обов`язку подати витребувані судом докази. У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.
Отже, за змістом цієї норми процесуального права не подання зобов`язаною особою витребуваних судом доказів тягне за собою притягнення її до відповідальності або  визнання обставини на підтвердження якої витребувано доказ ; або відмови у визнані такої обставини; або розглянути справу за наявними доказами; або якщо доказ не подано позивачем залишити позовну заяву без розгляду.
Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 20 жовтня 2016 року за клопотання представника позивача судом було зобов`язано відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_7 надати до суду проектну документацію на реконструкцію квартир АДРЕСА_10 , технічний висновок та робочий проект. Однак зазначені документи до суду надані не були.
Зазначений доказ витребуваний судом для встановлення факту реконструкції та для проведення судово-будівельної експертизи, яка у наступному була призначена.
Однак, констатувавши не надання відповідачем витребуваний судом доказів, які мають значення для справи суд у відповідності док компетенції визначеної статей 184 ЦПК України не прийняв рішення щодо фактів на підтвердження, яких було такий доказ витребувано, відмовивши у позовних вимогах за недоведеністю та переклавши негативні наслідки не надання доказів на позивачку.
Крім того,  за змістом статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу для встановлення фактів, які мають значення для справи. 
Цивільно-процесуальне законодавство також встановлює окрему відповідальність учасника справі за ухилення від участі у експертизі, призначеної судом. 
Зокрема, за змістом статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 19 січня 2017 року за клопотанням представника позивача було призначено судову                            будівельно-технічну експертизу. Експертиза проведення не була, оскільки згідно з повідомлення експерта про неможливість дати висновок у зв`язку з відсутністю запрошених експертом додаткових матеріалів та відсутністю доступу до об`єктів дослідження. Також сама експертиза була призначена ухвалою апеляційного суду, однак не була проведена у зв`язку з ухиленням відповідачів від  надання доступу до приміщень квартир.
За таких обставин, встановивши ухилення від проведення експертизи з боку відповідачів, суд повинен був встановити факт на підтвердження якого призначена експертиза у зв`язку з ухиленням від участі у експертизі, або встановити його на підставі інших доказів, наявних у матеріалах справи.
У порушення зазначених положень процесуального кодексу та принципу диспозитивної судового цивільного процесу та рівності сторін, суди помилково відмовили у задоволені позовних вимог за недоведеністю, посилаючись на те, що висновок експертизи про порушення будівельних норм та правил,  проведеної у іншій справі не є належним та допустимим доказом, а експертиза призначена у суді першої  інстанції проведена не була у зв`язку з відсутністю вільного доступу до об`єкту дослідження.
Розглядаючи справу, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено створення небезпеки майну позивача, не звернувши увагу не те, що будівельно-технічна експертиза жодного разу не була проведена у зв`язку із незабезпеченням вільного доступу експертів до квартир відповідачами (об`єктів дослідження), а тому висновок судів про не допущення порушень архітектурно-будівельних норм та правил при реконструкції будівель і будівництва та щодо відсутності порушення прав та інтересів позивача, ґрунтується виключно на припущеннях, що є порушенням основних принципів справедливого судочинства, рівності прав та обов`язків учасників справи та добросовісності у здійсненні своїх процесуальних прав та обов`язків тощо.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 43 ЦПК учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. 
Ураховуючи, що суди та відповідачі не сприяли повному і всебічному розгляду справи, фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлені, а тому судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
При новому розгляді судам потрібно встановити фактичні обставини  справи, на підставі усіх наявних у справі доказів (прямих та непрямих); прийняти рішення щодо наслідків не виконання відповідачами обов`язків щодо сприяння здійсненню правосуддю та встановлення фактичних обставин справи і виконання ними своїх обов`язків щодо доказування фактичних обставин справи.
З урахуванням вищевикладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення не відповідають у повній мірі приписам цивільного процесуального законодавства з огляду на передчасність висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності правових підстав для зміни черговості одержання права на спадкування.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.
Згідно з пунктами 1 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо судами не надано оцінку усім доказам, які наявні у матеріалах справи
За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи судами не встановлені, судові рішення  не можуть вважатися законними і обґрунтованими та в силу статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Київського районного суду міста Харкова від 26 лютого 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року скасувати.
Передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                              В.  М. Сімоненко
 
Судді:                                                                    А.  А. Калараш
 
С.  Ю. Мартєв
 
Є.  В. Петров
 
С.  П. Штелик