ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/414/20 Справа № 173/666/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Варенко О.П., Городничої В.С.
при секретарі         -        Синенко Є.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2019 року 
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Рада з питань опіки та піклування Верхівцевської міської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Рада з питань опіки та піклування Верхівцевської міської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини,-

ВСТАНОВИЛА:
В березні 2018 року до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Рада з питань опіки та піклування Верхівцевської міської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини.
В червні 2018 року до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшов зустрічний позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Рада з питань опіки та піклування Верхівцевської міської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини.
Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2019 року позові вимоги за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: рада з питань опіки та піклування Верхівцевської міської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - задоволено.
       Шлюб, зареєстрований 20 червня 2014 року у виконкомі Малоолександрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровській області. Актовий запис № 3 між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючим за адресою: АДРЕСА_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , фактично проживаючою за адресою: АДРЕСА_3 - розірвано.
       Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишено прізвище, обране при реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 .
Після набрання рішенням законної сили його копію направити Верхньодніпровському районному відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.
Витрати за реєстрацію розірвання шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану покладено на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , фактично проживаючу за адресою: АДРЕСА_3 
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за позовними вимогами про розірвання шлюбу в сумі 704 грн. 80 коп. покладено на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючим за адресою: АДРЕСА_2 
Визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючим за адресою: АДРЕСА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за позовними вимогами про визначення місця проживання дитини в сумі 704 грн. 80 коп. покладено на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 .
У задоволенні позовних вимог за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_3 до ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючим за адресою: АДРЕСА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: рада з питань опіки та піклування Верхівцевської міської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, вул. Центральна, 75 с.Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області про визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_3 за адресою: АДРЕСА_3 - відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просить скасувати рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2019 року   в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з батьком ОСОБА_2 та прийняти постанову про задоволення її зустрічних позовних вимог до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_1 . Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2019 року в частині розірвання шлюбу - залишити без змін. 
Відзивів на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення  Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2019 року   від інших учасників справи до суду не надходило. 
Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 2008 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а 20.06.2014 року зареєстрували шлюб у виконкомі Малоолександрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 3, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.
В період спільного проживання та шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей, в яких сторони записані батьками дітей.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Як встановлено в судовому засіданні суду першої інстанції після припинення спільного проживання відповідач ОСОБА_1 . залишила спільне місце проживання подружжя за адресою: АДРЕСА_2 та на даний час проживає в м. Вільногірську.
Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що на час розгляду справи та ухвалення рішення кожна із сторін забезпечена житлом, має місце роботи, отримують заробітну плату приблизно в однаковому розмірі та позитивні характеристики. На підтвердження даних обставин сторони подали докази: акти обстеження матеріально-побутових умов, довідки про заробітну плату, характеристики. 
З урахуванням того, що сторони перебувають в рівних умовах і місце проживання дитини може бути визначене як з батьком так із матір`ю, тому керуючись принципом 6 Декларації прав дитини та зазвичайною практикою мав би визначити місце проживання малолітньої дитини разом з матір`ю.
Проте, в судовому засіданні суду першої інстанції та апеляційної інстанції була заслухана думку сина сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який пояснив, що він проживає з батьком, а мама проживає окремо від них. З батьком йому добре і він бажає проживати з батьком, який його любить та піклується про нього. З мамою він спілкується по телефону та іноді вона приходить до нього у школу, але проживати з мамою не бажає. Зі школи його забирає батько, проте інколи він добирається самостійно на автобусі. У нього є сестра ОСОБА_5 , яку він любить і йому з нею цікаво спілкуватись. Коли його батько на роботі він після школи мешкає у бабусі. А коли батько приходить з роботи, то забирає його до себе.
В суді першої інстанції, психолог ОСОБА_6 після пояснень дитини зробила висновок, що дитина в такому віці потребує захисту і з пояснень дитини та її поведінки вбачається, що хлопчик відчуває себе більш захищеним з батьком. В такому віці дитина не може самостійно прийняти зважене рішення з ким їй проживати. Але в будь-якому випадку дитину сторін необхідно показати психологу, так як дитина замкнена і коли мова заходить про матір дитина напружується та відокремлюється. Проте ОСОБА_4 з задоволенням говорить про свою сестру з чого видно, що до сестри він відчуває теплі почуття.
Також, колегія суддів враховує, що при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини одним із вирішальних факторів є особиста прихильність дитини до батьків чи одного з них. 
Так в судовому засіданні суду апеляційної інстанції ,син сторін, ОСОБА_4 пояснив, що він бажає проживати з батьком і не бажає проживати з мамою, оскільки не знаходить порозуміння з маминим чоловіком.
А тому, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що між матір`ю та дитиною існує певна психологічна перепона, яку на даний час вони не подолали. 
Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Ас асамблеєю ООН 20.11.1959 року - Дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.
Принципом 6 цієї ж декларації передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.
Відповідно до п. 1 ст. 3 Конвенції з прав дитини, схваленою резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року) Конвенцію ратифіковано Постановою ВР України № 789-XII від 27.02.91} - В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Суд першої інстанції , прийшов до правильного висновку, що місце проживання дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 має бути визначене разом батьком з огляду на бажання дитини та більшої його прихильності до батька, наявності психологічної напруги дитини по відношенню до матері.
Так як відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України - Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Крім того відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Відповідно до постанови № 13 засідання ради з питань опіки та піклування при виконкомі Верхівцевської міської ради від 19.06.2018 року вирішено клопотати перед Верхньодніпровським районним судом про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з батьком ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 . Дана постанова затверджена рішенням виконавчого комітету Верхівцевської міської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області № 71 від 19.06.2018 року.
Отже, згідно з висновком органу опіки та піклування визначено за доцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з батьком.
Відповідач ОСОБА_1 , не зверталась до органу опіки та піклування щодо отримання висновку про визначення місця проживання разом з нею та відповідного висновку суду не надала. 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з батьком ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що з урахуванням бажання дитини та його більшої прихильності до батька й наявності психологічної напруги дитини по відношенню до матері, то в інтересах дитини, та з метою якнайменшого психологічного впливу на дитину на даний час місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 має бути визначене разом батьком.
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що у дитини на даний час існують психологічні перепони у відношенні до матері, дані взаємовідносини, насторога та відчуженість будуть поглиблені та приведуть до значного психологічного стресу у дитини. 
Суд першої інстанції дослідив та оцінив всі надані докази в їх сукупності, проаналізував спірні правовідносини й правильно оцінив докази по справі та вірно встановив характер спірних правовідносин. 
Твердження апелянта, що вирішуючи спір суд першої інстанції всупереч нормам діючого законодавства в залі судового засідання керувався думкою і поведінкою 8-ми річного сина, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі -Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. З Конвенції).
У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року № 1385, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
Відповідно до положень ст. 12 Конвенції держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.
Аналогічні положення викладені у ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996 року), яка зобов`язує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги той факт, що з боку відповідача і членів його родини чиняться перешкоди у спілкуванні матері з сином, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки не відносяться до предмету даного спору і можуть бути вирішені шляхом пред`явлення окремого позову.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що що позивач шляхом обману забрав сина ОСОБА_4 до себе, колегія суддів ставиться критично, оскільки такі доводи спростовані самою відповідачкою в своєму відзиві та апеляційній скарзі, де вона зазначала, що за домовленістю із нею та її батьками позивач забрав дитину на канікули.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що у позивача наявна заборгованість по аліментах і він в такий спосіб бажає уникнути відповідальності, колегія суддів ставиться критично, оскільки такі доводи не стосуються предмету розгляду даної справи і ніяким чином не впливають на встановлені обставини з огляду на різну правову природу спорів.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд першої інстанції не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2019 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко 

В.С.Городнича