Головуючий І інстанції: О.В. Соп`яненко

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2020 р. 	Справа № 480/4949/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Катунова В.В.,
Суддів: Бершова Г.Є. ,  Ральченка І.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.01.2020, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021 по справі № 480/4949/19
за позовом            ОСОБА_1  
до           Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області                  
про визнання протиправним та скасування рішення,зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі за текстом ОСОБА_1 , позивач)  звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (надалі за текстом ГУПФУ В Сумській області, відповідач), в якому просила:
-визнати протиправним та скасувати рішення відповідача  від 03.07.2019 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у зв`язку з відсутністю спеціального стажу за вислугу років, зобов`язати призначити, нараховувати та виплачувати з 27.06.2019 пенсію за вислугу років як працівнику охорони здоров`я.
-зобов`язати ГУПФУ в Сумській області призначити, нараховувати та виплачувати ОСОБА_1  з 27.06.2019 пенсію за вислугу років як працівнику охорони здоров`я .
Рішенням Сумського  окружного адміністративного суду від 17.01.2020 позовні вимоги задоволено. 
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (код ЄДРПОУ 21108013)  від 03.07.2019 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у зв`язку з відсутністю спеціального стажу за вислугу років.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області (код ЄДРПОУ 21108013) призначити, нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 27.06.2019 пенсію за вислугу років як працівнику охорони здоров`я .
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (код ЄДРПОУ 21108013) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 768,40 грн., сплачений при зверненні до суду.         
Вважаючи рішення суду, таким, що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення  суду скасувати і ухвали  нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, судом порушено правильність застосування норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі.
Зокрема, в доводах апеляційної скарги скаржник зазначив, що  до спеціального стажу позивача не була зараховані окремі періоди роботи на посадах медичної сестри, оскільки приватні підприємства, на яких працювала позивач, не є закладами охорони здоров`я. Рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 у справі №1-13/2018 не містить порядку його виконання, положення, якими передбачено зміни до п. "а" ст. 54, ст. 55 Закону №1788 не визнавались неконституційними.  
Позивач   правом надання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
На підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами,   ОСОБА_1 27.06.2019 звернулась до Сумського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Сумській області із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років (а.с. 47).
Рішенням від 03.07.2019 було відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у зв`язку з відсутністю спеціального стажу роботи за вислугою років. Листом від 15.07.2019 повідомлено позивача, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я за наявності спеціального стажу станом на 01.01.2016 - 25 років, 6  місяців.
Станом на 01.01.2016 спеціальний стаж складає 23 роки 8 місяців 19днів, станом на 27.06.2019 спеціальний стаж складає 27 років 3 місяці 9 днів.
Повідомлено, що до спеціального стажу не зараховані періоди роботи позивача з 20.05.1994 по 22.06.1994 на посаді медичної сестри відділення реанімації та інтенсивної терапії Українського науково-дослідного інституту терапії, оскільки перевіркою не встановлено, що відділення реанімації та інтенсивної терапії були структурою чи підрозділом са`ме клініки інституту;
з 24.06.1994 по 27.03.1996 на посаді медичної сестри в здоровпункті спеціалізованого АТІІ ХОПС, оскільки відсутні відомості про державну акредитацію як закладу охорони здоров`я здоровпункта;
з 03.09.2012 по 28.02.2013 на посаді сестри медичного відділу медичних офісів ТОВ «Незалежна лабораторія «ІНВІТРО», оскільки відповідно до штатного розпису за 2012 рік ви працювали в лікувально-діагностичному центрі, клініко-діагностичної лабораторії, медофіс № 24, за адресою м. Суми, вул. Набережна річки Стрілки, 8, а акредитація лікувально-діагностичного центру ТОВ «Незалежна лабораторія «ІНВІТРО» відбулася лише в структурних підрозділах за адресою: АДРЕСА_1 ; вул. Леваневського, 28.
Не погодившись з рішенням пенсійного органу від 03.07.2019 щодо відмови у призначенні пенсії, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Дослідивши обставини по справі, колегія суддів вважає за можливе погодитись з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для  задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
В силу ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції до 02.03.2015) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 02.03.2015 N 213-УІІІ пункт «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» викладено в такій редакції: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:
з  1 квітня 2015 року  по 31  березня 2016 року -  не менше 25 років 6 місяців;
з 1 квітня 2016 року  по 31  березня  2017 року -  не менше 26 років;
з 1 квітня 2017 року по 31  березня 2018 року -  не менше 26 років 6 місяців;
з 1 квітня 2018 року  по 31  березня 2019 року - не менше 27 років.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 N 911 -VIII у ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у пункті «е», в абзаці першому слова «незалежно від віку» замінено словами та цифрами «після досягнення 55 років».
Також змінами доповнено абзацами дванадцятим - двадцять п`ятим такого змісту:
«До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення:
які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту;
04.06.2019 року Конституційним Судом України ухвалено рішення у справі № 1-13/2018 (1844/16, 3011/16), яким визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.
Конституційний Суд України зазначив, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.
Конституційний Суд України виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону № 1788-ХІІ - 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.
На думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом №213 до оспорюваних положень Закону №1788 щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної ст. 51 Закону №1788. А саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія ст.51 Закону №1788 поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у ст.ст.54, 55 Закону №1788.
Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону №1788 встановлено, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених п."а" ст.54, пунктами "а", "6", "в", "г", "д", "е", "є", "ж" ст. 55 Закону №1788, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
У Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що законодавець, зрівнявши вік виходу на пенсію для чоловіків і жінок зайнятих на визначених пунктами, "а", "б, "в", V, "д" статті 55 Закону № 1788 роботах, що пов`язані зі шкідливим впливом на здоров`я та призводять до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком, скасував спеціальні гарантії щодо охорони праці здоров`я жінок та встановлені спеціальні умови набуття права на пенсію за вислугу років.
З огляду на наведене, Конституційний Суд України визнав оспорювані положення п."а" ст. 54, ст. 55 Закону №1788 зі змінами, внесеними Законом №213 та Законом №911 такими, що суперечать положенням ст.ст. 1, 3, 46 Основного Закону України.
Відповідно до статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" закон, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Відтак, з 04 червня 2019 року - з дня ухвалення Конституційним Судом рішення, положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII є такими, що втратили чинність.
Враховуючи викладене, позивач з 27.06.2019 наділений правом на визначення права на отримання пенсії за вислугу років виходячи зі спеціального стажу роботи від 25 до 30 років. 
Як вбачається з відповіді Головного управління ПФУ в Сумській області від 15.07.2019 № 10354/03.2-17 останніми визначено, що станом на 27.06.2019 спеціальний стаж ОСОБА_1 складає 27 років 3 місяці 9 днів. 
Таким чином, відповідач не спростовує наявність у позивача спеціального стажу більш ніж 25 років та належність періоду роботи до пільгового стажу. Загальний стаж позивача як працівника охорони здоров`я перевищує 25 років, що надає їй право на призначення пенсії за вислугу років починаючи з 27.06.2019.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що безпідставним є  доводи позивача, що рішення Конституційного Суду від 04.06.2019 не містить положень щодо порядку його виконання. З прийняттям вказаного рішення на підставі ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» втратили чинність положення, які були визнані неконституційними, А відтак, підлягає застосуванню відповідачем закон, який діяв у попередній редакції. Безпідставними також є посилання на те, що відповідачем правомірно не були зараховані окремі періоди роботи позивача. Стаж роботи на посадах медичної сестри в різних закладах охорони здоров`я підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 27-35) та, за твердженням самого відповідача, спеціальний стаж станом на дату звернення із заявою про призначення пенсії складав 27 років 3 місяці та 9 днів, що є достатнім для призначення пенсії.
Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Заява про призначення пенсії за віком може бути подана застрахованою особою не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.
Згідно положень ч.1 ст. 45 вказаного Закону, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку.
Таким чином, пенсія ОСОБА_1  за вислугою років повинна бути призначена з 27.06.2019 року відповідно до «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII (в редакції від 09.12.2012 року, яка діяла до змін, внесеними Законами №213-VIII та №911-VIII).
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній висновку, що позов ОСОБА_1 слід задовольнити повністю.
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень  та  у спосіб, що визначені  Конституцією  та  законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод  та  інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідач по справі, як суб`єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваного рішення.
Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.    
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.                    
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст. ст. 243, 250,  311, 315,  316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області - залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.01.2020 по справі № 480/4949/19  залишити без змін  . 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		В.В. Катунов 	
Судді	   	Г.Є. Бершов    І.М. Ральченко