У Х В А Л А 
30 червня 2020 року
м. Київ
справа № 442/6075/19
провадження № 61-9233 ск 20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Гринда Романом Михайловичем на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 жовтня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів, 
В С Т А Н О В И В :
У серпні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просила змінити розмір аліментів, які стягуються за рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 29 грудня 2014 у справі №442/8424/14-ц з відповідача в сторону збільшення, а саме: стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітніх дітей:                   ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в твердій грошовій сумі в розмірі по 5 000 грн. на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття.
В обґрунтування позову посилалась на те, що з часу ухвалення рішення, за яким відповідач сплачував по 700 грн. на кожну дитину, останній заявив, що не хоче сплачувати їй аліменти, так як вважає, що вона їх буде витрачати не так, як він вважає за потрібне. Всі її звернення щодо допомоги дітям добровільно ОСОБА_2 ігнорував. Абсолютно всі питання щодо потреб дітей лягли тільки на неї. 
Просила врахувати, що розмір прожиткового мінімуму для дитини віком                            до 6 років з 01 січня 2019 становить 1779 грн., а віком від 6 до 18 - 2218 грн.
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 жовтня 2019 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 04 березня 2020 року, позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в твердій грошовій сумі в розмірі по 1 500 грн. на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_2 768,40 грн. судового збору в дохід держави.
19 червня 2020 року, засобами поштового зв`язку, до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Гринда Романом Михайловичем на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 жовтня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 березня 2020 року, в якій скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.
Верховний Суд, вивчивши подані касаційні скарги та додані до них документи, оскаржувані судові рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Предметом позовних вимог у даній справі є зміна розміру аліментів, тобто, в твердій грошовій сумі в розмірі по 5 000 грн. на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (у загальному розмірі 15 000 грн на місяць), починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на 01 січня 2020 року становить 525 500,00 грн, та виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України, не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження. 
З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що справа є малозначною в силу своїх властивостей. 
Вказівка в резолютивній частині постанови Львівського апеляційного суду від 04 березня 2020 року про можливість її оскарження до Верховного Суду не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржувані судові рішенні ухвалені у малозначній справі.
Касаційна скарга та додані до них матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
При цьому застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обгрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).
З урахуванням наведеного, оскільки  ОСОБА_1  подало касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389,                          пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
У Х В А Л И В :
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Гринда Романом Михайловичем на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 жовтня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 березня                      2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів відмовити.
Копію ухвали та додані до скарг матеріали направити особам, які подали касаційні скарги.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                            В. М. Сімоненко
 
                                                                                                             С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                             Є. В. Петров