ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/7099/19                                                                 Суддя (судді) першої інстанції: Балаклицький А. І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  23 вересня 2020 року                                                                      м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                             Ганечко О.М.,
суддів                                                                                              Кузьменка В.В.,
                                                                                                    Шурка О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20.02.2020 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,

     В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 № Ф-297945-50У.
В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що оскаржувана вимога є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки він має право на зайняття адвокатською діяльністю, яке реалізовував як найманий працівник, перебувавши у трудових відносинах у період з 21.09.2016 по 05.06.2019 з Управлінням охорони здоров`я Білоцерківської міської ради на посаді інспектора та працював за сумісництвом на посаді юрисконсульта Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги №2» у період з 16.01.2017 по 05.03.2019, а тому, на переконання позивача, у розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», він є застрахованою особою і єдиний внесок за нього регулярно нараховували та сплачували роботодавці, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску ним як особою, що має право провадити адвокатську діяльність в той час, коли він є найманим працівником, а не самозайнятою особою.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20.02.2020 адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 № Ф-297945-50У.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору. 
Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,                        ОСОБА_1 на підставі рішення Київської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 18.11.2010 № 208 має право на заняття адвокатською діяльністю, про що йому видано відповідне свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 18.11.2010 № 4350/10.
Відповідно до відомостей з трудової книжки серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 у період з 21.09.2016 по 05.06.2019 працював в Управлінні охорони здоров`я Білоцерківської міської ради на посаді інспектора. У період з 16.01.2017 по 05.03.2019, позивач  працював за сумісництвом на посаді юрисконсульта Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги №2».
У період з 21.09.2016 по 05.06.2019, позивач отримував дохід від Управління охорони здоров`я Білоцерківської міської ради, а у період з 16.01.2017 по 05.03.2019, отримував дохід від Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги №2», що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з І кварталу 2017 року по ІІ квартал 2019 року.
Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з І кварталу 2017 року по ІІ квартал 2019 року, нарахування та утримання податків і зборів, у тому числі утримання єдиного внеску з доходу ОСОБА_1 , провадилось його роботодавцями.
Головним управлінням ДФС у Київській області прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 № Ф-297945-50, якою повідомлено позивача про наявність заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування станом на 31.04.2019 у розмірі 21030,90 грн.
Так, підставою для її винесення стали дані інформаційної системи органу доходів і зборів, а саме, станом на 30.04.2019, згідно інтегрованої картки платника по коду класифікації доходів бюджету 71040000 "для фізичних осіб підприємців, у тому числі які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність" за позивачем обліковується заборгованість у сумі 21030,90 грн., як недоїмка з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Зазначена заборгованість нарахована за наступні періоди:  за 2017 рік в розмірі 8448 грн. (704 грн. х 12 міс.); за I квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн. х 3 міс.); за II квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн. х 3 міс.); за III квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн. х 3 міс.); за IV квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн. х 3 міс.); за І квартал 2019 року в розмірі 2754,18 грн. (918,06 грн. х 3 міс.).
Надалі, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 №Ф-297945-50У було направлено до примусового виконання.
Вважаючи безпідставним нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування, а вимогу про сплату боргу такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з наступного:
-          особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише за умови, що така особа не є найманим працівником в межах такої незалежної професійної діяльності, і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності;
-          в розумінні вимог Закону № 2464-VI, позивач у спірний період був застрахованою особою і єдиний внесок за нього регулярно нараховувався та сплачувався роботодавцями в розмірі, не менше мінімального страхового внеску, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, зокрема, у періоди, коли він був найманим працівником і не здійснював адвокатської діяльності як самозайнята особа та не отримував доходу від цієї діяльності;
-          визначена в оскаржуваній вимозі сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, фактично, є подвійним оподаткуванням одного й того самого доходу позивача.
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що з 1 січня 2017 року обов`язок визначення бази нарахування єдиного внеску покладено на платників як тих, що отримують, так і тих, які не отримують дохід від провадження незалежної професійної діяльності. При цьому, відповідач наголосив, що доходи, отримані від адвокатської діяльності та від роботодавця мають різні бази оподаткування та підстави для сплати єдиного соціального внеску. Так, роботодавці нараховують такий з (об`єкту) бази нарахування - заробітної плати; самозайняті особи, які проводять незалежну професійну діяльність у разі не отримання доходу (прибутку) зобов`язані визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. Таким чином, на думку відповідача, оскільки у позивача два об`єкта єдиного соціального внеску, то у нього виникає обов`язок по сплаті єдиного внеску, як особою, яка проводить незалежну професійну діяльність. На переконання апелянта, подвійного оподаткування не відбувається, адже у першому випадку, за працівника внесок сплачує його роботодавець, а у другому, особа сама справляє за себе внесок. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до норм п. п. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Незалежна професійна діяльність - це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків. інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Згідно з приписами п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VІ, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VІ, застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VІ, платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме, наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Положеннями п. п. 2 п. 1 ст. 7 Закону № 2464-VІ, передбачено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VІ, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом першим частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ, визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Отже, з наведеного слідує, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише за умови, що така особа не є найманим працівником в межах такої незалежної професійної діяльності, і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності.
Під час розгляду спору по суті в суді першої інстанції було досліджено, що позивач має право на зайняття адвокатською діяльністю, згідно свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 18.11.2010 № 4350/10.
У період з 21.09.2016 по 05.06.2019, позивач працював в Управлінні охорони здоров`я Білоцерківської міської ради на посаді інспектора, що підтверджується записами в трудовій книжці серії НОМЕР_1 . Крім того, у період з 16.01.2017 по 05.03.2019, позивач також працював за сумісництвом на посаді юрисконсульта Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги №2», що також підтверджується записами в трудовій книжці серії НОМЕР_1 .
Так, у період з 21.09.2016 по 05.06.2019, позивач отримував дохід від Управління охорони здоров`я Білоцерківської міської ради, а у період з 16.01.2017 по 05.03.2019, отримував дохід від Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2», що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з І кварталу 2017 року по ІІ квартал 2019 року.
Так, з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з І кварталу 2017 року по ІІ квартал 2019 року вбачається, що нарахування та утримання податків і зборів, у тому числі утримання єдиного внеску з доходу ОСОБА_1 , провадилось його роботодавцями.
З урахуванням наведеного, слідує висновок про те, що у визначений податковим органом період, коли за позивачем утворилася заборгованість зі сплати ЄСВ за період з 2017 року по І квартал 2019 року, тобто, з 1 січня 2017 року по 30 квітня 2019 року, позивач був найманим працівником і отримував дохід від Управління охорони здоров`я Білоцерківської міської ради та Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги №2», що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків.
Тож, на переконання колегії суддів, в розумінні вимог Закону № 2464-VI, позивач у спірний період був застрахованою особою, а єдиний внесок за нього регулярно нараховувався та сплачувався роботодавцями в розмірі, не менше мінімального страхового внеску, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, зокрема, саме у періоди, коли він був найманим працівником і не здійснював адвокатської діяльності, як самозайнята особа та не отримував доходу від цієї діяльності.
Оскільки позивач надавав правову допомогу в рамках трудових відносин з Управлінням охорони здоров`я Білоцерківської міської ради на посаді інспектора та за сумісництвом на посаді юрисконсульта Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2», суд першої інстанції цілком правильно вказав на те, що позивач був працівником в межах незалежної професійної діяльності, та не провадив незалежну професійну діяльність, як самозайнята особа, а внески за нього було сплачено його роботодавцями, що виключає подвійне стягнення вказаного внеску за одну особу.
Інше ж тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає відповідач - податковий орган, щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від                   27 листопада 2019 року (справа № 160/3114/19).
За встановлених судом першої інстанції обставин того, що позивач був найманим працівником і роботодавці сплачували за нього єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, доказів отримання позивачем у відповідний період доходів від провадження адвокатської діяльності індивідуально судом не встановлено, окружний суд дійшов правильного висновку, що наявність у позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак, не є доказом здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу.
При цьому, не змінює вищенаведеного і факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.
Колегія суддів бере до уваги й те, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Крім того, окружним судом правильно враховано висновки Верховного Суду, що викладені в постанові від 28 березня 2019 року у справі № 820/6324/17, адже, останні, в силу приписів п. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, є обов`язковими для врахування при виборі застосуванні норм права до спірних відносин.
Також, правова позиція по подібним правовідносинам була висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів  Касаційного адміністративного суду у постанові від 05.03.2020 у справі             № 824/509/19-а.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування/зміни оскаржуваного рішення.
Посилання апелянта на наявність судової практики з даного питання не приймається колегією суддів до уваги, адже у силу норм п. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, лише висновки Верховного Суду є обов`язковими для врахування при виборі застосуванні норм права до спірних відносин, проте у наведених апелянтом справах вказуються рішення судів першої та апеляційної інстанцій.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.          
Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,
        
   П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 20.02.2020 - залишити без змін.

          Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                                           О.М. Ганечко

Судді                                                                                                                         В.В. Кузьменко

                                                                                                                       О.І. Шурко