Ухвала        
03 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 754/14783/17
провадження № 61-9202ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Штелик С. П., (суддя-доповідач), Калараша А. А.,                Сімоненко В. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного                провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року у справі за заявою  ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва                      від 04 квітня 2018 року в порядку статті 236 КЗпП України у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр Деснянського району м. Києва» про визнання незаконним та скасування наказів про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та поновлення на роботі, за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року,
 
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою в порядку статті 236 КЗпП України, в якій просила стягнути з КНП «КДЦ» Деснянського району м. Києва на її користь середній заробіток за час вимушеного                прогулу різницю в заробітку за час затримки виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року у розмірі 340 092,19 грн, а також просила блокувати банківські рахунки КНП «КДЦ» Деснянського району м. Києва в АТ «Ощадбанк» та ПАТ «Укрсиббанк», посилаючись на те, що вказаним рішенням суду визнано незаконним та скасовано наказ № 222                   від 07 листопада 2017 про її звільнення з посади лікаря-стоматолога-терапевта філії № 3 КП «КДЦ» Деснянського району м. Києва, поновлено на посаді лікаря-стоматолога-терапевта філії № 3 КП «КДЦ» Деснянського району м. Києва, стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 18 990,40 грн та моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн. В задоволенні інших вимог позову було відмовлено. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі підлягало негайному виконанню, але на момент звернення з даною заявою в цій частині виконано не було. 
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з КНП «КДЦ» Деснянського району м. Києва на користь ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі                    87 830,00 грн. В іншій частині вимог відмовлено. 
Постановою Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року апеляційну скаргу КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району                    м. Києва задоволено. Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва                          від 02 березня 2020 року змінено в частині кількості робочих днів з 481 на 44, та як наслідок зменшено стягнення різниці в заробітку за час затримки виконання рішення суду з 87 830,00 грн на 8 034,40 грн. В іншій частині ухвалу залишено без змін.
Компенсовано КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва судові витрати у вигляді судового збору у сумі 2 102,00 грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У касаційній скарзі, поданій у червні 2020 року до Верховного Суду,                  ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Згідно частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:                       1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Згідно частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом                           на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. 
Ціна позову у даній справі становить 340 092,19 грн, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102*250=525 500), оспорювана заявником сума становить - 79 795,60 грн (87 830 - 8 034,40), що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102*100=210 200).
Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до вищенаведених приписів ЦПК України.
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства.
Касаційна скарга не містить посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;                      в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України                  суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню;
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної                    інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France»                      (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року;                       «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Верховний Суд зауважує, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій в межах своїх повноважень, заявник не переконав у наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Верховний Суд наголошує на тому, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Деснянського районного суду    м. Києва від 04 квітня 2018 року в порядку статті 236 КЗпП України у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр Деснянського району               м. Києва» про визнання незаконним та скасування наказів про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та поновлення на роботі, за касаційною скаргою                  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду                  від 11 червня 2020 року відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           С. П. Штелик 
 
                                                                                                              А. А. Калараш     
 
                                                                                                              В. М. Сімоненко