справа № 757/54438/18-ц                     
головуючий у суді І інстанції Писанець В.А.
провадження № 22-ц/824/3627/2020
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
08 липня 2020 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Мостової Г.І.
суддів: Волошиної В.М., Слюсар Т.А.,
за участю секретаря судового засідання - Сердюк К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 липня 2019 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про відшкодування майнової шкоди, -
в с т а н о в и в :
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та просила  стягнути з відповідачів на її користь грошові кошти у сумі 334 172 грн 47 коп. 
Позов обґрунтований тим, що між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_1 укладено договір розміщення вкладу «Строковий» № 00497199 від 07 жовтня 2016 року, договір про розміщення вкладу «Строковий» № 00502291 від 21 жовтня 2016 року, договір про розміщення вкладу «Строковий» № 00502294 від 21 жовтня 2016 року. 
Разом з тим, 10 січня 2017 року на підставі рішення Національного банку України № 14рш/БТ «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 11 січня 2017 року за № 85 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Платинум Банк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Згідно з цими рішеннями було розпочато процедуру виведення ПАТ «Платинум Банк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 11 січня 2017 року по 10 лютого 2017 року включно.
Посилаючись на те, що на теперішній час коштів позивач не отримала, що обмежує її право розпоряджатися ними на власний розсуд, а також на те, що відповідачі, як пов`язані з банком особи у розумінні статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» несуть відповідальність перед нею за неповернення банком вкладу та нарахованих відсотків, просить задовольнити позов у заявлений спосіб.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 липня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, встановивши, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб позивачу була виплачена гарантована сума відшкодування у розмірі 200 000 грн., а залишок коштів у розмірі 311 039 грн 47 коп. були включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів четвертої черги, обґрунтував свої висновки тим, що, звертаючись з позовом про стягнення шкоди з власників істотної участі банку, позивач не довів належними та допустимими доказами факт заподіяння йому шкоди,  розмір зазначеної шкоди, невиконання зобов`язання та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язання власниками істотної участі та заподіяною шкодою.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 липня 2019 року та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене  з порушенням норм матеріального та процесуального права, з огляду на те, що:
інформація про  розмір вимог кредиторів, що не покривається наявними активами банку, тобто конкретний розмір завданих кредиторам збитків, наявна у позовній заяві та підтверджує недостатність коштів для задоволення вимог кредиторів, а саме: рішення виконавчої дирекції Фонду, яким затверджено ліквідаційну масу ПАТ «Платинум Банк» станом на 01 квітня 2017 року; 
звіти про оцінку майна, складені суб`єктами оціночної діяльності ТОВ «Некос», ТОВ «Канзас Ріал Естейт», прес-реліз Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 19 червня 2017 року, що розміщений на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Так попри те, що у бухгалтерській документації активи банку становлять 8 307,36 млд. грн., незалежні суб`єкти оціночної діяльності оцінили їх у 2 322,72 млд. грн., що з огляду на зазначений прес-реліз фактично свідчить про недостатність ліквідаційної маси для виплати четвертої черги вимог кредиторів;
у рішенні правління Національного банку України від 10 січня 2017 року № 14-рш/БТ «Про віднесення ПАТ «Платинум Банк» до категорії неплатоспроможних» серед підстав для віднесення ПАТ «Платинум Банк» до категорії неплатоспроможних, зазначено, що «правління Національного банку України встановило, що здійснені керівництвом ПАТ «Платинум Банк» та власниками істотної участі цього банку заходи щодо його докапіталізації є недостатніми, а ПАТ «Платинум Банк» не забезпечило виконання Плану реструктуризації у визначений в ньому строк», що підтверджує той факт, що власниками істотної участі не було забезпечено достатнього рівня капіталізації банку, відповідно до затвердженого плану реструктуризації, не зупинено здійснення ризикових операцій; 
власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку; 
власники істотної участі банку, які є пов`язаною з банком особою відповідно до статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», несуть відповідальність за зобов`язаннями банку, незважаючи на те, що договірні відносини виникли між банком та клієнтом, так як саме власники істотної участі відповідальні за вжиття своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку, і саме він, а не клієнт банку повинен нести будь-які негативні наслідки від визнання банку неплатоспроможним. В протилежному випадку позивач зазнає грубого порушення його права власності, що має наслідком позбавлення його власних грошових коштів, які були внесені до банку. 
 
Відповідачі, повідомлені належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористались своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не надійшло.
Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та ПАТ «Платинум Банк» було укладено договір розміщення вкладу «Строковий» № 00497199 від 07 жовтня 2016 року, договір про розміщення вкладу «Строковий» № 00502291 від 21 жовтня 2016 року, договір про розміщення вкладу «Строковий» № 00502294 від 21 жовтня 2016 року.  
Відповідно до пункту 2.2. вказаних договорів строк зберігання вкладу: з дати його внесення вкладником до дати повернення вкладу 21 квітня 2017 року (а.с. 12,13,14).  
Відповідно до виписок по вказаним угодам на рахунки позивача перераховані кошти: 07 жовтня 2016 року - 232 200 грн (а.с. 12 зворот), 24 жовтня 2016 року - 55 300 грн (а.с. 13 зворот), 21 жовтня 2016 року - 223 400 грн (а.с. 14 зворот), що разом складає 510 900 грн. 
Відповідно наданого позивачем розрахунку за період з 07 жовтня                    2016 року по 11 січня 2017 року: 
за договором № 00497199 від 07 жовтня 2016 року на суму 232 200 грн сума відсотків складає 11 432 грн 90 коп. 
за договором № 00502291 від 21 жовтня 2016 року на суму 55 300 грн сума відсотків складає 2 321 грн 56 коп. 
за договором № 00502294 від 21 жовтня 2016 року на суму 232 200 грн сума відсотків складає 9 378 грн 62 коп. 
Фондом гарантування вкладів фізичних осіб позивачу була виплачена гарантована сума відшкодування у розмірі 199 860 грн 53 коп., що підтверджується заявою про видачу готівки №949177 від 01 березня 2017 року (а.с. 15).
Позивач звернулася з заявою про повернення грошових коштів з ПАТ «Платинум Банк» (а.с.17).
На підставі рішення Правління Національного банку України від 10 січня 2017 року № 14-рш/БТ «Про віднесення Публічного Акціонерного товариства «Платинум Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 11 січня 2017 року № 85 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Платинум Банк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».
Згідно з цим рішенням розпочато процедуру виведення Публічного Акціонерного товариства «Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум Банк») з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації на один місяць з 11 січня 2017 року до 10 лютого 2017 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «Платинум Банк», визначені статтями 37-39 Закону N 4452-VI, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Ірклієнку Юрію Петровичу на один місяць з 11 січня 2017 року до 10 лютого 2017 року включно. 
09 лютого 2017 року виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 501, яким продовжено строк тимчасової адміністрації з 11 лютого 2017 року по 10 березня 2017 року.
На підставі рішення № 95-рш від 23 лютого 2017 року Правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 743 від 24 лютого 2017 року «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Платинум Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку». 
Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Платинум Банк» з 24 лютого 2017 року по 23 лютого 2019 року включно та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк» (а.с. 60-66).
Відповідно до частин 1-4 статті 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон N 4452-VI) Фонд не пізніше робочого дня, наступного за днем отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, розміщує інформацію про це на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет.  Фонд здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку в газеті «Урядовий кур`єр» або «Голос України» не пізніше ніж через сім днів з дня початку процедури ліквідації банку та в семиденний строк з дня початку процедури ліквідації банку розміщує оголошення, що містить відомості про ліквідацію банку в усіх приміщеннях банку, в яких здійснюється обслуговування клієнтів.
Відповідно до частини 5 цієї статті протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.
Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження, в тому числі: складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів (пункт 3 частини1 стаття 48 Закону N 4452-VI).
Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами (частина 1 статті 49 Закону N 4452-VI).
Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей Фонд здійснює такі заходи: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду (частина 2 статті 49 Закону N 4452-VI).
Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду. Протягом 20 днів з дня затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів Фонд сповіщає кредиторів про акцептування їх вимог шляхом розміщення повідомлення на офіційному сайті Фонду, неплатоспроможного банку, а також у приміщеннях такого банку в доступному для відвідувачів місці (частина 3, частина 5 статті 49 Закону N 4452-VI).
Відповідно до частини 8 статті 49 цього Закону вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.
Відповідно до частини 1 статті 52 Закону N 4452-VI кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: 1) зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю громадян; 2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі покриття витрат Фонду, передбачених пунктом 7 частини другої статті 20 цього Закону, витрат, пов`язаних із консолідованим продажем активів Фондом;  4) вимоги вкладників - фізичних осіб, які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом.
Відповідно до частини 4 статті 49 Закону N 4452-VI вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від продажу майна (активів) банку після повного задоволення вимог попередньої черги. У разі якщо обсяг коштів, одержаних від продажу майна (активів), недостатній для повного задоволення всіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно до суми вимог, що належать кожному кредитору однієї черги. У разі відмови кредитора від задоволення визнаної в установленому порядку вимоги Фонд не враховує суму грошових вимог цього кредитора.
Відповідно до частини 5 статті 49 Закону N 4452-VI Фонд або уповноважена особа Фонду у разі недостатності майна банку звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку. Фонд або уповноважена особа Фонду також має право заявити вимоги до небанківської фінансової установи, якою від фізичних осіб залучені як позики або вклади кошти, що згідно з цим Законом прирівнюються до вкладів.
Відповідно до частини 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Дослідивши матеріали справ, колегія апеляційного суду встановила, що висновок суду першої інстанції про те, що залишок коштів позивача у розмірі 311 039 грн 47 коп. були включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів четвертої черги, - не відповідає обставинам справи. 
В матеріалах справи відсутні та позивачем не надано доказів того, що:
після опублікування Фондом оголошення про запровадження тимчасової адміністрації у банку, позивач зверталася до Фонду з кредиторськими вимогами відповідно до частини 5 статті 45 Закону N 4452-VI;
Фонд визначив суму кредиторської заборгованості позивача та відніс  вимоги позивача до четвертої черги погашення;
Фонд склав реєстр акцептованих вимог кредиторів, куди був включений позивач, цей реєстр був затверджений виконавчою дирекцією Фонду, про що було розміщено повідомлення на офіційному сайті Фонду.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що остання включена до реєстру акцептованих вимог кредиторів четвертої черги, є кредитором ПАТ «Платинум Банк» та має право на звернення до суду з позовом про задоволення своїх  кредиторських вимог за рахунок коштів, одержаних у результаті ліквідації та продажу майна (активів) ПАТ «Платинум Банк».
Частиною 7 статті 81 ЦПК України визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. 
Як вбачається з матеріалів апеляційної скарги, позивач долучив до неї пояснення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (а.с. 90-92) та довіреність на представника Фонду (а.с. 93). Разом з тим, колегія апеляційного суду не приймає до уваги подані пояснення, оскільки вони не підписані представником Фонду.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач не скористалася своїми процесуальними правами та не заявляла клопотання про витребування доказів (стаття 84 ЦПК України), виклик свідка (стаття 91 цього Кодексу), забезпечення доказів (стаття 116 ЦПК України) тощо. До апеляційної скарги вказані докази також не додані.
При цьому, колегія апеляційного суду звертає увагу на те, що відповідно до частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
 
Оскільки, для вирішення питання про стягнення майнової шкоди з власників істотної участі банку, завданих внаслідок неповернення банком вкладу та нарахованих відсотків, необхідні докази, що позивач є кредитором банку, що, за відсутності вказаних доказів, останнім не доведено, тому у позові необхідно було відмовити саме з цих  підстав. 
Відповідно до пункту 2, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення єневідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 липня 2019 року підлягає зміні в мотивувальній частині щодо правового обґрунтування відмови у позові про відшкодування майнової шкоди. В іншій частині оскаржуване рішення залишається без змін.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.  
02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX.
Відповідно до пункту 12 цього Закону  розділ ХII  «Прикінцеві положення» ЦПК України доповнено пунктом 3 такого змісту:
«Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину».
Керуючись статтями 367, 369, 376, 381-384 ЦПК України та пункту 3 розділу ХII  «Прикінцеві положення» ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 липня 2019 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у позові про відшкодування майнової шкоди, виклавши його в редакції мотивувальної частини постанови. 
В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 липня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.
 
Повний текст судового рішення складений 08 липня 2020 року.

 

Головуючий                                                                                     Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                             В.М. Волошина
 
                                                                                                                  Т.А. Слюсар