Ухвала
Іменем України

14 вересня 2020 року
м. Київ
Справа № 175/3383/19-к
Провадження № 51-3969 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 липня 2020 року щодо 
ОСОБА_5 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Красноармійська Донецької області та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м. Добропілля Донецької області та жителя АДРЕСА_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2020 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 149 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна. 
ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 149 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна; за ч. 3 ст. 357 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК Українишляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.
 
Згідно з вироком ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнані винуватими та засуджені за те, що вони за попередньою змовою між собою в період із початку 2016 року по травень 2019 року, реалізуючи умисел, направлений на здійснення торгівлі людьми, а саме трудової експлуатації, шляхом вербування та обману залучили потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до трудової експлуатації на об`єктах м. Дніпра, отримуючи за це грошову винагороду, та незаконного утримували їх в будинку АДРЕСА_3 . Окрім того,  ОСОБА_6 на початку вересня 2018 року незаконно заволодів паспортом, який належав громадянину ОСОБА_11 .
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 липня 2020 року вирок щодо                ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишено  без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на суворість покарання,  просить судові рішення щодо  ОСОБА_5 та ОСОБА_6 змінити та призначити покарання засудженим із застосуванням положень ст. 75 КК України. Вважає, що при призначенні покарання не повною мірою враховано, що засуджені вину у вчиненні інкримінованих злочинів визнали повністю, щиро розкаялися, не враховано їх стан здоров`я та думку потерпілих, які просили суворо обвинувачених не карати.Також вважає, що апеляційний суд з достатньою повнотою не перевірив усі доводи апеляційних скарг та безпідставно залишив  вирок  щодо  ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без зміни. 
Мотиви суду
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо доведеності винуватості  ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих злочинів та кримінально-правова оцінка їх діянь у касаційній скарзі не оспорюються.
Стосовно доводів захисника щодо суворості призначеного засудженим покарання, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Частиною 2 ст. 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_5 та ОСОБА_6  покарання, а також неможливості звільнення їх від відбування покарання з випробуванням, ґрунтується на наведених вимогах закону. 
Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину; обставину, яка пом`якшує покарання, – щире каяття;  обставину, яка його обтяжує, – вчинення злочину щодо особи похилого віку; дані про особи винних. 
Виходячи з указаних обставин, суд призначив  ОСОБА_5 та ОСОБА_6   покарання, яке буде необхідним та достатнім для їх виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, з чим погоджується і колегія суддів. 
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженим відповідного покарання.
Дніпровський  апеляційний суд ухвалоювід 13 липня 2020 року, враховуючи обставини справи, прийшов до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими й безпідставними, тому залишив рішення місцевого суду без змін.
Щодо застосування до  ОСОБА_5 та ОСОБА_6  положень ст. 75 КК України, про що  просили в апеляційних скаргах, апеляційний суд, перевіривши посилання й доводи, не знайшов для цього обґрунтованих підстав, указавши відповідні мотиви. Ухвала апеляційного відповідає вимогам  ст. 419 КПК України.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, у частині визначення виду й розміру призначеного засудженим  ОСОБА_5 та ОСОБА_6 покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості. 
Також, на думку колегії суддів касаційного суду, апеляційний суд обґрунтовано визнав недоцільним застосування до обвинувачених положень ст. 75 КК України, оскільки їх виправлення та попередження вчинення нових злочинів можливе лише за умови ізоляції від суспільства. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 липня 2020 року щодо  ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .  
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                                    ОСОБА_3