Справа № 454/105/14-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я. 
Провадження № 22-ц/811/2961/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:20

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

24 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
                       секретаря - Жукровської Х.І., 
з участю представників відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 09 липня 2019 року, постановлене у складі головуючого судді Адамовича М.Я., у справі за позовом ОСОБА_3 до Великомостівської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И Л А:

       У січні 2014 року позивач ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до відповідача Великомостівської міської радита просила визнати за нею право власності на земельні ділянки площею 0,1209 га та 0,1791га, розташовані по АДРЕСА_1 , призначені для ведення особистого селянського господарства.
       Вимоги мотивувала тим, що рішенням міської ради її матері ОСОБА_4 передано у приватну власність земельні ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,1000га - для обслуговування житлового будинку та 0,1209га - для ведення підсобного господарства. Державний акт на земельні ділянки мати не отримала та ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. Вона та її батько успадкували по 1/2 частині будинку після смерті матері. Земельні ділянки не успадкували з огляду на відсутність державних актів. Рішенням міської ради їй та батькові надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку. Однак, у наданні дозволу на виготовлення технічної документації на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства їм відмовлено. Вона оскаржила дане рішення до суду та вказане рішення скасовано. В подальшому вона повторно звернулася до міської ради, однак відповіддю їй відмовлено у виготовленні технічної документації та заяву не розглянуто належним чином.
Крім того, в заяві про збільшення позовних вимог позивач покликається на те, що її сім`я з 1955 року по даний час використовує земельну ділянку для обслуговування сільського господарства та будинку в розмірі 0,40га та покликаючись на відкрите, безперервне і добросовісне володіння, вважає, що крім земельної ділянки площею 0,1209 га в порядку спадкування, має право на земельну ділянку площею 0,1791га для ведення особистого селянського господарства в порядку набувальної давності.
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 09 липня 2019 року позов задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_3 право на земельну ділянку площею 0,1209га, розташовану по АДРЕСА_1 , призначену для ведення особистого селянського господарства.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 до Великомостівської міської ради - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, таке в апеляційному порядку оскаржила позивач ОСОБА_3 . 
В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, є незаконне та необґрунтоване, таке постановлено у цій частині із порушенням принципу верховенства права, висновки зроблені неправильно та невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.
Скаргу мотивує тим, що рішенням Великомостівської міської ради від 14.03.1997 року передано безоплатно у приватну власність громадянці ОСОБА_4 , що проживає по АДРЕСА_1 земельні ділянки розміром 10,0 ар - для обслуговування будинку та 12,09 ар - для ведення підсобного господарства. Вважає, що з моменту винесення рішення Великомостівської міської ради від 14.03.1997 року та вчинення запису у земельно-кадастрових документах ОСОБА_4 набула право власності на землю. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. 29.04.2011 року вона, позивач та її батько ОСОБА_5 успадкували по Ѕ частині будинку по АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину. Щодо земельних ділянок, то такі не успадкували, оскільки були відсутні державні акти. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 . 
Пунктом І Перехідних положень Земельного кодексу встановлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» є підставою виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. 
Зазначає, що разом з батьком фактично прийняли у спадщину земельні ділянки і стали її співвласниками, однак ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 . Відповідач не визнає її право власності на земельну ділянку 0, 1209 га, оскільки рішення Великомостівської міської ради від 14.03.1997 року заважає впровадженню в експлуатацію нового кварталу житлової забудови по АДРЕСА_2 . Таку обставину і встановив апеляційний суд у своєму рішенні від 16.04.2013 року, яке має преюдиційне значення для вирішення даної справи. Судом також встановлено, що спірну земельну ділянку Великомостівська міська рада не вилучала і не викупляла у відповідності до норм ЗК України. 
Тому судом зроблено суперечливий висновок про те, що за позивачкою не може бути визнано право власності на спірні земельні ділянки площею 0, 1209 га та 0, 1791 га, так як ні її матері, ні батькам її матері ці земельні ділянки на праві власності не належали, межі таких не визначено, а тому право власності на такі не підлягають спадкуванню. 
Щодо відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на земельну ділянку площею 0, 1791 га для ведення особистого селянського господарства, то суд не врахував, що згідно генерального плану схеми, складеного ЛМБТІ 27.06.1955 року та рішення виконавчих органів, ця земельна ділянка була передана ОСОБА_6 , який є дідом позивачки. Тому суд дійшов помилкового висновку про те, що позивачкою не доведено правомірності користування цією земельною ділянкою, а відтак безпідставно відмовлено у визнанні права власності на таку за набувальною давністю.
Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 09.07.2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу Великомостівська сільська рада зазначила, що рішення суду першої інстанції є правильним та справедливим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення Сокальського районного суду Львівської області від 09 липня 2019 року залишити без мін, апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення.
15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст.1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року. 
       Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.
04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.
       А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.        
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Розглядаючи спір та частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що  за позивачкою не може бути визнано право власності на спірні земельні ділянки площею 0,1209га та 0,1791га, так як ні її матері, ні батькам її матері, дані земельні ділянки на праві власності не належали, межі таких не визначено, а тому право власності на такі не підлягають спадкуванню, так як такого права не було у жодного спадкодавця. 
Зазначив, що позивач має право на виділення їй земельної ділянки площею 0,1209 га для ведення особистого селянського господарства за вказаною адресою, а тому вона може скористатися даним правом шляхом звернення до органу місцевого самоврядування з відповідною заявою для надання їй дозволу виготовити технічну документацію із землеустрою щодо даної ділянки та подальшої реєстрації права власності на таку, після погодження її меж та визначення точної площі. Зазначені дії, які визначені Земельним кодексом України та Законом України «Про землеустрій», не можуть бути підмінені судом, з огляду на що, за позивачкою підлягає визнанню право на земельну ділянку, площею 0,1209 га для ведення особистого селянського господарства.
Що стосується позовної вимоги щодо земельної ділянки площею 0,1791га, cуд вказав, що до даних правовідносин не можна застосовувати набувальну давність, як підставу набуття позивачкою права власності на майно та з цих підстав за позивачкою також не може бутим визнано право власності на спірну земельну ділянку. При цьому суд першої інстанції виходив з недоведеності правомірності користування такою, а тому роз`яснив, що з питаннями про відведення такої позивачу необхідно звертатися до органу місцевого самоврядування до виключної компетенції якого належить таке.
З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке. 
Із свідоцтва про народження та свідоцтва про одруження вбачається, що позивачка ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .
Згідно архівного витягу з протоколу від 13.06.1955 року ОСОБА_8 відмовлено в наданні дозволу на будівництво житлового будинку на земельній присадибній ділянці її батька ОСОБА_6 , так як вона не користується правом власності на цю садибу. Дозволено ОСОБА_6 побудувати новий житловий будинок на його присадибній ділянці та після завершення будівництва зобов`язано знести стару хату.
Рішенням Великомостівської міської ради від 14.03.1997 року жителям м. Великі Мости передано у власність, згідно заяв з № 272 по № 426, земельні ділянки для обслуговування житлових будинків та ведення особистих підсобних господарств, в розмірах згідно з додатком.
З архівної довідки від 25.09.2012 року, виданої архівним відділом Сокальської районної державної адміністрації Львівської області вбачається, що згідно з рішенням ХУІ сесії ХХІІ скликання Великомостівської міської ради від 14.03.1997 року передано у приватну власність ОСОБА_4 земельні ділянки: для обслуговування житлового будинку - 0,10 га; для ведення особистого підсобного господарства - 0,1209 га. 
Частиною 2 статті 14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до ст.6 Земельного кодексу  від  18 грудня 1990 року N 561, в редакції на час виникнення спірних правовідносин (березень 1997 р.), громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення особистого підсобного господарства та будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) і передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян для: ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), в тому числі земельні ділянки, що були раніше надані у встановленому порядку громадянам для цієї мети, у межах граничного розміру, визначеного статтею 67 цього Кодексу.
Статтею 9 цього Кодексу визначено, що до компетенції сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин належало регулювання земельних відносин на їх території належить, а саме передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.
За приписами статтей 22, 23 цього Кодексу право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Отже, першочерговою підставою для складання державного акту на право приватної  власності на землю було прийняття сільською радою рішення про передачу безоплатно у власність  громадянину  земельних ділянок для  ведення особистого підсобного господарства та будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка).
Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини.
Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 81 ЗК України (в редакції на час спірних правовідносин) громадяни набувають права власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.
В силу ч. 1, п. «в» ч. 3 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.  Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, уразі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
За змістом ч.ч. 6, 9 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, в тому числі для ведення особистого селянського господарства, у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
За загальним правилом передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або користування для всіх потреб здійснює центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи (ч. 4 ст. 122 ЗК України).
Як передбачено ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Отже, судом встановлено, що рішенням ХУІ сесії ХХІІ скликання Великомостівської міської ради від 14.03.1997 року передано у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,1209 га, тобто земельна ділянка була сформована за життя останньої і остання користувалась такою. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла. Проте за життя спадкодавець не набула права власності на земельну ділянку згідно із ст.125 ЗК України,однак розпочала процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства. 
На підставі пункту 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року №139-V).
Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством уразі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (частина третя статті 116 ЗК).
Згідно з частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (частина перша статті 1217 ЦК України).
За приписами частини першої статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
В день смерті ОСОБА_4 згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України, відкрилась спадщина.
Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України.
Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.
Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку.
Зазначений висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі 350/67/15-ц, провадження № 14-652цс18.
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 1269 ЦК України, позивач вчинила дії на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .
Згідно свідоцтв про право на спадщину від 29.04.2011 року, витягу від 26.04.2011 року, 20.05.2011 року, позивач ОСОБА_3 та її батько ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_4 успадкували житловий будинок АДРЕСА_1 з приналежними до нього господарськими спорудами.
ОСОБА_3 зверталася до Великомостівської міської ради Сокальського району Львівської області із заявою про надання їй дозволу на приватизацію земельної ділянки, площею 12, 09 арів, призначеної для ведення особистого селянського господарства та розташованої по АДРЕСА_1 , в чому їй відмовлено з огляду на розроблення і затвердження нового кварталу індивідуальної житлової забудови.
Згідно рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20.11.2012 року та ухвали Апеляційного суду Львівської області від 16.04.2013 року, рішення Великомостівської міської ради № 217 від 20.12.2011 року «Про розгляд заяви ОСОБА_3 згідно листа прокурора» в частині відмови останній у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 у зв`язку з розробленим і затвердженим новим кварталом індивідуальної житлової забудови по АДРЕСА_2 » - визнано незаконним та скасовано.
На підставі викладеного суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів, прийшов до вірного переконання, що до ОСОБА_3 перейшло право на завершення процедури приватизації на спірну земельну ділянку площею 0, 1209 га та отримання правовстановлюючих документів. 
Дану обставину в суді апеляційної інстанції не заперечили і представники відповідача, запропонували позивачці звернутись до органу місцевого самоврядуванні із відповідною заявою для звершення процедури приватизації спірної земельної ділянки площею 0, 1209 га. Судом апеляційної інстанції неодноразово оголошувались перерви для мирного врегулювання спору у цій частині, однак протягом тривалого часу позивач так і не звернулась до відповідача із відповідною заявою.
А відтак, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність апеляційної скарги у цій частині. 
Що стосується позовної вимоги про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,1791га, то суд першої інстанції, встановивши обставини справи дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачкою права власності на цю земельну ділянку за набувальною давністю, оскільки позивачкою не доведено правомірності користування такою, а тому з питаннями про відведення такої позивачу необхідно звертатися до органу місцевого самоврядування до виключної компетенції якого належить дане питання. В судовому порядку можуть розглядатися спори за наслідками такого звернення позивачки до органу місцевого самоврядування.
Суд першої інстанції правильно вказав, що до даних правовідносин не можна застосовувати набувальну давність, як підставу набуття позивачкою права власності на майно та з цих підстав за позивачкою також не може бутим визнано право власності на спірні земельні ділянки.
В силу вимог статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно, якщо інше не встановлено Цивільним кодексом України.
Згідно з абзацом 2 частини 1 статті 344 ЦК набуття права на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом і має свою специфіку. Зокрема набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється статтею 119 ЗК України, згідно якої, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом, тобто відповідно до статті 118 ЗК України.
Аналіз цих правових норм дає підстави для висновку про те, що конструкція статті 119 ЗК України значно відрізняється від конструкції статті 344 ЦК України та не передбачає жодних переваг для осіб, зазначених у частині 1 цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 ЗК України). Ця норма надає таким особам лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів.
Тобто умовами набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування земельною ділянкою, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 15 років; 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; 3) безперервність користування протягом 15 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на цю земельну ділянку.
Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.
Позивач не надав доказів на підтвердження наявності таких умов, тому відсутні підстав для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім. 
Пунктом першим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія судді в приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.
Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні. 
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 09 липня 2019 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення. 
Повний текст постанови складено 28 вересня 2020 року.

Головуюча         Копняк С.М.
Судді:         Бойко С.М.
                                                       Ніткевич А.В.