ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2020 року                                                                             Справа № 903/327/19 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
Головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Саврій В.А. ,  суддя Юрчук М.І. 
секретар судового засідання Котюбіна А.О. 
за участю представників сторін:
від позивача: Кузін Є.В.,
від відповідача: не з`явився,      
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгмегамарт" на рішення Господарського суду Волинської області, ухвалене 25.11.2019 року суддею Дем`як В.М. в м. Луцьку (повний текст рішення складено 02.12.2019 року) у справі № 903/327/19
за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгмегамарт"
про стягнення 104671440, 20 грн.

ВСТАНОВИВ:
АТ КБ "Приватбанк" звернулось до Господарського суду Волинської області з позовом до ТзОВ "Торгмегамарт" про стягнення 104671440, 20 грн. заборгованості, з них: 46190613, 71 грн. - прострочена заборгованість по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна; 38003018, 38 грн. - прострочена заборгованість за відсотковою винагородою за користування майном; 20477808, 11 грн. - пеня за порушення грошового зобов`язання.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем умов договору фінансового лізингу за № 4Т16075ЛИ від 20.08.2016 року в частині оплати.
Рішенням Господарського суду Волинської області від 25.11.2019 року у справі № 903/327/19 позов задоволено частково. Стягнуто з ТзОВ "Торгмегамарт" на користь АТ КБ "Приватбанк" 84190974, 10 грн. з них: 46190613,71 грн. заборгованості по сплаті лізингових платежів; 38000360, 39 грн. простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном та 672350 грн. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору. В  решті позову відмовлено.
          Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТзОВ "Торгмегамарт" звернулось до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить останнє скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові. 
Крім того, разом із апеляційною скаргою, відповідачем було заявлено клопотання про призначення судово - економічної експертизи у даній справі, яке скаржник обґрунтовує наявністю потреби у спеціальних знаннях для вставлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, беззаперечну складність розрахунків відповідно до умов договору фінансового лізингу. Відтак з метою належної перевірки здійсненого розрахунку заборгованості існує потреба у призначенні відповідної судової експертизи із залученням відповідних фахівців у даній сфері.
Від позивача на адресу суду надійшов письмовий відзив, відповідно до якого останній просить суд відмовити в задоволенні клопотання відповідача про призначення судової економічної експертизи у справі; відмовити в задоволенні апеляційної скарги ТзОВ "Торгмегамарт" на рішення Господарського суду Волинської області від 25.11.2019 року у справі № 903/327/19.
В судовому засіданні представник позивача заперечив вимоги апеляційної скарги у повному обсязі з підстав, зазначених у письмовому відзиві.
Відповідач явку повноважного представника в засідання не забезпечив, натомість надіслав на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи, обґрунтовуючи його не відновленням пасажирських перевезень автомобільним та залізничним транспортом між обласними центрами Волинської та Рівненської областей, у зв`язку із посиленням протиепідемічних заходів, спричинених поширенням COVID-19. Також вказує, що представник відповідача не може можливості з`явитись у судове засідання у зв`язку із участю у іншому судовому засіданні в Господарському суді м. Києва.
Розглянувши заявлене клопотання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що останнє не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
В силу ч. 2 ст. 202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з таких підстав:
1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання;
2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до рішення Ради суддів України № 19 від 17.03.2020 року рекомендовано громадянам та іншим особам: всі необхідні документи (позовні заяви, заяви, скарги, відзиви, пояснення, клопотання тощо) надавати суду в електронному вигляді на електронну адресу суду, через особистий кабінет в системі "Електронний суд", поштою, факсом або дистанційні засоби зв`язку; учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами; утриматися від відвідування приміщення суду, особливо за наявності захворювання (слабість, кашель, задуха, утруднення дихання, тощо).
Крім того, колегія суддів зауважує, що ухвалами суду від 13.02.2020 року, від 04.03.2020 року, від 27.03.2020 року та від 28.05.2020 року розгляд справи неодноразово відкладався з метою забезпечення захисту процесуальних прав сторін, в тому числі і з врахуванням введених карантинних заходів та з огляду на зміну складу суду. При цьому, в жодне судове засідання відповідач не забезпечив явки повноважного представника.
Враховуючи викладене та зважаючи на те, що явка представників учасників справи судом обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, враховуючи наявність в матеріалах справи висловленої відповідачем правової позиції у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника ТзОВ "Торгмегамарт".
Як зазначено вище судом, відповідачем було заявлено клопотання про призначення судово - економічної експертизи у даній справі, обґрунтоване наявністю потреби у спеціальних знаннях для вставлення фактичних даних, що входять до предмета доказування.
В судовому засіданні представник позивача заперечив проти задоволення вказаного клопотання.
Колегія суддів, розглянувши клопотання відповідача про призначення судово - економічної експертизи у даній справі, дійшла висновку про відмову у його задоволенні з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем на адресу суду першої інстанції було подано аналогічне клопотання за вх. № 01-84/60/19 від 27.05.2019 року про призначення судово - економічної експертизи у справі № 903/327/19. 
Ухвалою місцевого господарського суду від 24.06.2019 року призначено судову експертизу документів фінансово-кредитних операцій, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз; провадження у справі було зупинено.
Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.08.2019 року ухвалу господарського суду від 24.06.2019 року про зупинення провадження у справі скасовано, справу передано для продовження розгляду Господарським судом Волинської області.
Ухвалою Верховного Суду від 02.09.2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТзОВ "Торгмегамарт" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.08.2019 року по справі № 903/327/19.
З огляду на вказане, обставини щодо відсутності підстав для призначення судово - економічної експертизи у даній справі були встановлені постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.08.2019 року, яка є чинною на даний момент. 
Разом з тим, у змісті клопотання про призначення експертизи, поданого вже до суду апеляційної інстанції, відсутня жодна інша мотивація щодо необхідності проведення даного виду судової експертизи, окрім посилання на лист Київського НДІ судових експертиз про складність проведення розрахунків, який не підтверджений жодними конкретними даними. 
Будь-які нові відомості, у зв`язку з якими наявні підстави для призначення судово-економічної експертизи, у відповідному клопотанні в порівнянні з попереднім, відповідачем не зазначено.
Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що 20.08.2016 року між ПАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є АТ КБ "Приватбанк" та ТзОВ "Торгмегамарт" було укладено договір фінансового лізингу № 4Т16075ЛИ, згідно п. 1.1. якого банк передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно від банку в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені даним договором строки, на умовах фінансового лізингу. Згідно п. 1.2. договору, вартість майна становить 234022447 грн. В силу п. 3.1. договору передача банком та прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно з актом прийому-передачі майна, зазначеним у додатку № 3.
Згідно п. 6.2.11. договору, лізингоодержувач зобов`язався сплачувати банку: винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)"; лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна); відсоткову винагороду за користування майном; інші витрати банку, безпосередньо пов`язані з цим договором. Згідно п. 6.2.8. договору, на лізингоотримувача покладено обов`язок не зменшувати сум лізингових платежів, а також не затримувати виплату чергового лізингового платежу, якщо дані зміни не погоджені сторонами та не передбачені договорами про внесення змін до цього договору. Розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються додатком № 2 до договору. Згідно п. 2.3.2. договору лізингоодержувач сплачує банку винагороди на рахунок,  зазначений у п. 1.4. договору, зокрема, відсоткову винагороду за користування майном у розмір 12% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу, який зазначений у додатку № 2.
Судами встановлено, що додатковою угодою від 25.08.2016 року, сторонами було внесено зміни до п. 4.2 договору та визначено, що протягом усього терміну дії цього договору лізингоодержувач має право передавати в оренду предмет лізингу; лізингоодержувачу  забороняється без згоди банку передавати майно у сублізниг, у позику, або будь-яким іншим способом третій стороні (за виключенням оренди), передавати в заставу або відчужувати у будь-якій спосіб. Лізингоодержувач (боржник) у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою банку. За згодою банку виконання обов`язків лізингоодержувача може бути покладено на іншу особу. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку лізингоодержувача  іншою особою цей обов`язок  лізингоодержувач повинен виконати сам. Разом з тим, додатковою угодою до договору фінансового лізингу  сторони внесли зміни у п.п 2.3.2 та виклали у такій редакції: відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 12% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу зазначений в додатку2; та фіксований розмір винагороди за користування майном, що складає 37356000 грн. в термін сплати останньої суми лізингового платежу зазначений в додатку 2.
Згідно додаткової угоди від 04.11.2016 року, сторони узгодили зміну з 07.11.2016 року розміру відсоткової винагороди на 10,5% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а  так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу зазначений в додатку № 2 та фіксований розмір винагороди за користування майном, що складає 37356000 грн. в термін сплати останньої суми лізингового платежу зазначений в додатку 2, та п.п 2.3.3  виклали у такій редакції: «у випадку порушення лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, передбачених цим договором, відсоткова винагорода за користування майном  складає 21 % річних від суми залишку несплаченої вчасно частини вартості майна, згідно додатку  №2.» 
Судами встановлено, що позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, передавши відповідне майно лізингоодержувачу. Вказаний факт підтверджується актом приймання-передачі майна від 25.08.2016 року (додаток № 3 до договору).
Договір фінансового лізингу та акт приймання-передачі майна були підписані із використанням електронного цифрового підпису, про що сторони домовились в угоді використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 19.08.2016 року, що узгоджується з приписами ч. 3 ст. 207 ЦК України. Згідно додатку № 2 до договору, графіком лізингових платежів передбачена сплата лізингоодержувачем лізингових платежів з 25.09.2016 року - 25.02.2019 року щомісяця до 25.07.2024 року.
Як вбачається із наявних в матеріалах справи виписок по рахунку НОМЕР_1 , НОМЕР_3 та зі стовпчиків № 3 (залишок поточної заборгованості по сплаті лізингових платежів в  рахунок вартості майна), № 4 (залишок простроченої  заборгованості по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна), відповідач з 23.09.2016 року по 23.08.2017 року оплату вносив своєчасно та у повному обсязі. Однак в подальшому лізингові платежі відповідачем сплачувались з порушенням умов договору, зокрема, встановлених строків для їх оплати та не у повному розмірі, чим допущено прострочення сплати лізингових платежів. 
З огляду на вказані обставини, АТ КБ "Приватбанк" звернулось до суду з позовом про стягнення з ТзОВ "Торгмегамарт" 104671440, 20 грн. заборгованості, з них: 46190613, 71 грн. - прострочена заборгованість по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна; 38003018, 38 грн. - прострочена заборгованість за відсотковою винагородою за користування майном; 20477808, 11 грн. - пеня за порушення грошового зобов`язання.
Судом першої інстанції оскаржуваним рішенням позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 84190974, 10 грн. з них: 46190613,71 грн. заборгованості по сплаті лізингових платежів; 38000360, 39 грн. простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном та 672350 грн. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору. В  решті позову відмовлено.
Колегія суддів, частково не погоджується з висновками суду першої, з огляду на наступне.
Як вказано вище та підтверджується матеріалами справи, між сторонами спору було укладено договір лізингу.
Згідно ст. ст. 806,   807, 809 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Не можуть бути предметом договору лізингу земельні ділянки та інші природні об`єкти, а також інші речі, встановлені законом. Ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета договору лізингу несе лізингоодержувач, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно   ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
В силу ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг"  сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.     Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.
Згідно ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг", лізингодавець зобов`язаний: 1) у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору; 2) попередити лізингоодержувача про відомі йому особливі властивості та недоліки предмета лізингу, що можуть становити небезпеку для життя, здоров`я, майна лізингоодержувача чи інших осіб або призводити до пошкодження самого предмета лізингу під час користування ним; 3) відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов`язання щодо утримання предмета лізингу; 4) відшкодовувати лізингоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, на його утримання або усунення недоліків у порядку та випадках, передбачених законом та/або договором.
Відповідно до ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг"  лізингоодержувач зобов`язаний: 1) прийняти предмет лізингу та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору; 2) відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов`язання щодо утримання предмета лізингу, підтримувати його у справному стані; 3) своєчасно сплачувати лізингові платежі; 4) надавати лізингодавцеві доступ до предмета лізингу і забезпечувати можливість здійснення перевірки умов його використання та утримання; 5) письмово повідомляти лізингодавця, а в гарантійний строк і продавця предмета, про всі випадки виявлення несправностей предмета лізингу, його поломок або збоїв у роботі; 6) письмово повідомляти про порушення строків проведення або непроведення поточного чи сезонного технічного обслуговування та про будь-які інші обставини, що можуть негативно позначитися на стані предмета лізингу, - негайно, але у будь-якому разі не пізніше другого робочого дня після дня настання вищезазначених подій чи фактів, якщо інше не встановлено договором; 7) у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором. Умови ремонту і технічного обслуговування предмета лізингу можуть визначатися окремим договором. Лізингоодержувач може мати інші права та обов`язки відповідно до умов договору лізингу, цього Закону та нормативно-правових актів.
Судами встановлено, що об`єкт лізингу був переданий позивачем відповідачу у придатному для використання стані 25.08.2016 року.
Відповідачем сплачувались лізингові платежі, що підтверджується банківськими виписками, однак не у повному обсязі згідно графіку платежів, затвердженого обома контрагентами, у зв`язку з чим станом на 01.03.2019 року у відповідача виникла  прострочена заборгованість по лізинговому платежу в сумі 46190613, 71 грн.
В силу ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до   ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 629 ЦК України  передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
З огляду на вказані норми, колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача 46190613, 71 грн. заборгованості по лізинговому платежу.
При цьому, апелянт вказує про те, що судом першої інстанції при ухвалені рішення не було враховано часткового виконання грошових зобов`язань з боку відповідача за період з 01.03.2019 року по листопад 2019 року. 
Колегія суддів не приймає до уваги вказані аргументи, оскільки в даному випадку суд першої інстанції не був обізнаний про такі обставини у зв`язку з тим, що відповідач не повідомляв про них суд з наданням відповідних доказів часткового погашення заборгованості за згаданий період часу. Розрахунок заборгованості за договором фінансового лізингу та виписки банку по рахунках за цим договором містять інформацію про рух коштів по 01.03.2019 року включно, тобто не охоплюють період, вказаний в апеляційній скарзі. 
Відповідно до ч. ч. 3, 4, 8 ст. 80 ГПК України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. 
Із змісту апеляційної скарги не вбачається, у зв`язку з якими поважними причинами відповідач не повідомляв суд першої інстанції про факт часткового виконання з його боку грошових зобов`язань за кредитним договором за період з березня по листопад 2019 року, не надавав відповідних доказів з цього приводу, які заходи вживав з метою отримання таких доказів. 
Апеляційна скарга також не містить обґрунтування неможливості подання цих доказів у встановлений законом строк з причин, що не залежали від відповідача. Відтак, реєстр платіжних доручень, складений за період з 01.03.2019 року по 31.12.2019 року, не може бути прийнятий апеляційним судом до розгляду. 
Разом з тим, вказаний реєстр платіжних доручень не є належним, допустимим і достовірним доказом, оскільки, по-перше, він не є первинним документом бухгалтерського обліку в розумінні положень ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", яким підтверджується здійснення таких фінансових операцій, як погашення заборгованості за договором фінансового лізингу; по-друге, він не містить підпису (-ів) посадової (-их) особи (осіб) та печатку банківської установи, за посередництвом якої здійснювались фінансові операції згідно даних реєстру, а є одностороннім документом, складеним представниками заінтересованої у справі особи - відповідача.
Колегія суддів зауважує, що факт часткового виконання відповідачем грошових зобов`язань за кредитним договором, в тому числі в період розгляду справи в суді першої інстанції, свідчить про визнання  останнім боргу, а відтак і позовних вимог банку.
Крім того, відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог у зв`язку з тим, що позивачем не було надано згоди на передачу предмету лізингу в сублізинг та зазначена обставина, на думку скаржника, призвела до його збитків та неможливості виконання останнім умов договору фінансового лізингу № 4Т16075ЛИ від 20.08.2016 року.
Вказані твердження скаржника суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, з огляду на наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. 
Згідно ч. 1 ст. 174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. 
Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Судами встановлено, а матеріалами справи підтверджено, що сторони дійшли згоди та уклали 20.08.2016 року договір фінансового лізингу № 4Т16075ЛИ відповідно до п. 1.1. якого банк передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно від банку в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені даним договором строки, на умовах фінансового лізингу. 
Відповідач перед укладанням договору фінансового лізингу був в повному обсязі ознайомлений з умовами договору та  погодився з ними.
Відповідач є суб`єктом господарювання, що здійснює підприємницьку діяльність, котра є самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарська діяльність із метою досягнення економічних та соціальних результатів та одержання прибутку. Перед укладанням договору фінансового лізингу відповідач повинен був зважити ризики, оцінити прибутковість/збитковість укладання такого договору, здійснити аналіз ринку нафтопродуктів, його попит та пропозиції, й лише після зазначеного аналізу укласти договір фінансового лізингу. Перед укладанням договору фінансового лізингу відповідач знав, що умовами договору фінансового лізингу заборонено передавати в сублізинг предмет лізингу без згоди позивача, й погодився з зазначеною умовою. 
Разом з тим,  умовами договору фінансового лізингу (п. 4.2 договору із змінами, внесеними згідно додаткової угоди від 25.08.2016 року до договору) передбачена передача предмету лізингу в оренду без згоди банку, що не позбавляє відповідача у разі неможливості самостійно здійснювати підприємницьку діяльність з купівлі-продажу нафтопродуктів передати предмет лізингу в оренду  ПАТ "Укрнафта".
Оскільки відповідачем було порушено умови договору фінансового лізингу виключно через свої дії, то відповідальність за порушення зобов`язання несе саме він, й прострочка кредитора, визначена ст. 612, 613 ЦК України відсутня, а відтак й наслідки, визначені ст. ст. 612, 613 ЦК України не можуть бути застосовані. Недоречним є посилання відповідача на положення ст. 613 ЦК України з огляду на те, що даною статтею передбачена відмова кредитора від належного виконання, запропонованого боржником. В даному випадку відповідачем не надано жодних доказів належного виконання (своєчасної і повної сплати лізингових та інших платежів, передбачених договором) грошових зобов`язань.
Згідно ч. 1   ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
В силу ч. 1   ст. 612 ЦК України   боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Строки оплати лізингових платежів узгоджені сторонами в графіку лізингових платежів, що є додатком до договору і містить чіткі дати оплати кожного платежу.
Враховуючи те, що відповідачем у даному випадку в порушення умов договору № 4Т16075ЛИ від 20.08.2016 року, зобов`язання щодо сплати щомісячних лізингових платежів виконувалось з порушенням встановлених додатком № 2 "Графік сублізингових платежів" до договору № 4Т16075ЛИ строків, позивачем було нараховано відповідачу до сплати: 38003018, 38 грн. передбаченої п. 2.3.2, 2.3.3, 6.2.11 договору № 4Т16075ЛИ простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном та 20477808, 11 грн. передбаченої п. 7.1. договору  пені за порушення грошового зобов`язання. 
Як зазначено вище, судом першої інстанції задоволено позовні вимоги в цих частинах в сумі 38000360, 39 грн. - простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном, а в частині стягнення 2657,99 грн. простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном та 20477 808, 11 грн. пені - відмовлено.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Мотивуючи відмову у стягненні відсоткової винагороди за користування майном в розмірі 2657, 99 грн., суд першої інстанції зазначив про те, що "суми погашення лізингових платежів зараховувались на наступний календарний день, а в не день погашення". 
Вказане обґрунтування суду є помилковим та також вказує не неналежне дослідження судом матеріалів справи, зокрема, неврахування зазначених позивачем у позовній заяві відомостей щодо зазначення конкретних сум, дат та складових заборгованості, по яких відбувалось погашення з посиланням на долучені до позовної заяви розрахунок заборгованості та виписки по рахунках, по яким можна перевірити всі погашення по сплаті заборгованості за кожною складовою та, відповідно, нарахування заборгованості за кожною її складовою. 
Як зазначено вище, згідно п. 2.3.2. договору, лізингоодержувач сплачує банку винагороди на рахунок, зазначений у п. 1.4. договору, зокрема, відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 12% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу, який зазначений у додатку № 2. 
Відповідно до Додаткової угоди від 03.11.2016 року, починаючи з 07.11.2016 року відсоткова винагорода становить 10, 5% річних. 
У виписці про рух коштів № НОМЕР_2 , на котрій обліковується процентна винагорода, відображено розмір щоденної процентної винагороди, при цьому слід зазначити, що процентна винагорода розраховується щоденно після закінчення операційного дня в нічний час доби, й оскільки розрахунок здійснюється в нічний час доби, а вже за календарним обчисленням днів, настав наступний календарний день, то відповідно в наступний календарний день після дня користування предметом лізингу, проте винагорода розрахована саме за день, що передував.  
Згідно абз. 2 п. 2.3.4. договору, розрахунок винагороди здійснюється 25-го числа кожного поточного місяця, починаючи з дати прийому-передачі майна у лізинг. Нарахування та сплата винагороди здійснюється щомісячно з 25-го числа по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу, зазначеного в додатку 2. У випадку несплати процентів у зазначений термін вони вважаються простроченими.
Разом з тим, твердження відповідача про неможливість перевірити та встановити фактичну суму заборгованості по відсотковій винагороді є безпідставними, оскільки така винагорода вказана в розрахунку заборгованості наростаючим підсумком, а її розрахунок проведений, виходячи з наступної формули: Z = Н * М / 360 днів * F, де Z - розмір відсоткової винагороди за певний період часу; Н - розмір поточної/простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів; М - розмір відсоткової ставки щодо відсоткової винагороди (поточної/простроченої); F - кількість днів, впродовж яких нарахована відсоткова винагорода. 
Відповідач в апеляційній скарзі також вказує про те, що згідно п. 2.3.2 договору фінансового лізингу, відсоткова винагорода за користування майном розраховується, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, а не з дати прийому-передачі майна. 
В даному випадку саме актом прийому-передачі майна від 25.08.2016 року підтверджується час початку фактичного користування нерухомим майном (25 серпня 2016 року). Саме з 25.08.2016 року відповідачу почала нараховуватись відсоткова винагорода, що вбачається з розрахунку заборгованості та виписки по рахунку № 20788057051970.
Безпідставними є доводи про те, що при нарахуванні відсоткової винагороди допущені помилки та прорахунки, а також має місце невідповідність між нарахуваннями в розрахунку заборгованості та виписками по рахункам. 
Зокрема, станом на 23.09.2016 року проведено нарахування відсоткової винагороди за сім днів - з 16 по 22 вересня 2016 року, виходячи із суми залишку вартості майна, яка за вищевказаний період дорівнювала 234022447 грн., та відсоткової ставки 12 % річних.  Розмір відсоткової винагороди за цей період становить 546052, 38 грн. (234022447 грн. * 12 % : 360 днів * 7 днів = 546052, 38 грн.), що і зазначено в розрахунку заборгованості від 23.09.2016 року в графі "Нараховано відсоткової винагороди за користування лізинговим майном".
В даному випадку відповідач в ході розгляду справі в суді першої інстанції зазначав, що відсоткова винагорода повинна була обчислюватись, виходячи з вартості майна в розмірі 231269241, 74 грн. у зв`язку із сплатою 23.09.2016 року відповідачем банку лізингового платежу в сумі 2753205, 26 грн. 
Такі твердження, з якими фактично погодився суд першої інстанції є помилковими, оскільки нарахування відсоткової винагороди здійснювалось з 16 по 22 вересня 2016 року, а сам лізинговий платіж був сплачений поза межами цього періоду, а саме: 23.09.2016 року.
Аналогічним чином здійснювалось нарахування відсоткової винагороди станом на 23.08.2017 року. Таке нарахування здійснювалось за два, а не за чотири дні, як стверджував відповідач, за період з 21 по 22 серпня 2017 року на залишок вартості майна в розмірі 231269241, 74 грн. Розмір відсоткової винагороди за вказаний період складає 134907, 06 грн. (231269 241, 74 грн. * 10,5 % : 360 днів * 2 дні = 134907, 06 грн.).
При цьому, при обґрунтуванні контррозрахунку суд припустився помилки, зазначивши про те, що 23.06.2016 року відповідачем було сплачено лізинговий платіж в сумі 2753205, 26 грн., що не може відповідати дійсності, оскільки вказана судом дата передує укладенню самого договору фінансового лізингу № 4Т16075ЛИ, який було укладено 20.08.2016 року.
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що в розрахунку заборгованості взагалі не вказані дати та суми погашення лізингових платежів, оскільки, як зазначалось вище, в наявному в матеріалах справи розрахунку заборгованості зазначені розміри поточної та простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів, які зменшувались. Різниця заборгованості по сплаті лізингових платежів між її показаними за поточний та попередній періоди і є сумою погашення такої заборгованості з боку лізингоодержувача, що повністю узгоджується з наявними в матеріалах справи виписками по рахунках. Тобто, судом першої інстанції не було досліджено та проаналізовано надані позивачем докази.
Неправомірним є висновок суду першої інстанції про те, що станом на 07.11.2016 року, відколи сторонами у договірному порядку зменшені розміри відсоткових ставок щодо сплати відсоткової винагороди до 10,5 % та 21 % річних відповідно, нарахування такої винагороди здійснювалось за відсотковою ставкою 12 % річних.
Із розрахунку заборгованості вбачається те, що нарахування відсоткової винагороди по відсотковій ставці 12 % річних станом на 07.11.2016 року здійснювалось за період, що становить 10 днів - з 28 жовтня по 06 жовтня 2016 року, тобто за час, коли сторони договору не погодили питання зменшення цієї ставки до 10,5 % річних. Розмір відсоткової винагороди за названий період дорівнює 770897, 47 грн. (231269241, 74 грн. * 12 % : 360 днів * 10 днів = 770897, 47 грн.). 
Є помилковими також висновки суду про неправильне нарахування позивачем відсоткової винагороди за користування лізинговим майном у зв`язку з порушенням строків сплати лізингових платежів. 
Так, станом на 28.09.2017 року відповідачем сплачений лізинговий платіж в розмірі 332711 грн. (2753205, 25 грн. - 2420494, 28 грн. = 332711 грн.). За період з 26 по 27 вересня 2017 року (два дні), коли залишок простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів становив 2753205, 25 грн., банком нараховано відсоткову винагороду за користування лізинговим майном у зв`язку з порушенням строків сплати лізингових платежів на загальну суму 3212, 07 грн. (2753205, 25 грн. * 21 % : 360 днів * 2 дні = 3212, 07 грн.). Саме вищевказана сума (3212,07 грн.) вказана в графі "Нараховано відсоткової винагороди за користування лізинговим майном у зв`язку з порушенням строків сплати лізингових платежів" за 28.06.2017 року та зазначена у виписці по рахунку № 20788057051970.
Стосовно відмови місцевого господарського суду у задоволенні позову про стягнення з відповідача пені у розмірі 20 477 808, 11 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Відмову у задоволенні вказаної позовної вимоги, суд першої інстанції обґрунтував наявним в матеріалах справи листами, а саме: - за № 10 від 28.09.2017 року з проханням зменшити розміри лізингових платежів за договором фінансового лізингу; - за №11 від 20.10.2017 року з проханням надати згоду (дозвіл) на передачу майна отриманого за договором фінансового лізингу у сублізинг на ПАТ "Укрнафта", що на думку суду є  свідченням про неналежне реагування на дані пропозиції з боку позивача, а також свідченням того, що такі дії відповідача свідчать про намір останнього належним чином виконувати умови договору та забезпечити своєчасну сплату лізингових платежів.
Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачем вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, що виключають його вину, як складову для покладення на нього відповідальності у вигляді сплати штрафних санкцій (пені).
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що неподання банком згоди (дозвіл) на передачу майна отриманого за договором фінансового лізингу у сублізинг унеможливило належне виконання відповідачем зобов`язань по договору, а також ігнорування звернень відповідача свідчить про те, що позивач відмовився прийняти належне виконання зобов`язань, запропонованим лізингоодержувачем. 
Виходячи із змісту договору фінансового лізингу № 4Т16075ЛИ від 20.08.2016 року, яким детально визначено належне виконання зобов`язань по договору як позивачем, так і відповідачем у відповідних його розділах щодо прав та обов`язків сторін цього договору,  надання відповіді на листи лізінгоотримувача не є обов`язком лізингодавця. 
При цьому, покладене в основу судового рішення листування відповідача мало місце вже після неналежного виконання ним своїх обов`язків за договором, у зв`язку з чим суд першої інстанції необгрунтовано зазначив, що лізінгоодерждувачем запропоновано прийняти належне виконання зобов`язань.
Не відповідає фактичним обставинам справи висновок суду першої інстанції про те, що виписка по рахунку № НОМЕР_2 не містить даних про нарахування відсоткової винагороди в розмірі 21 % річних за користування лізинговим майном у зв`язку з порушенням строків сплати лізингових платежів за період з 27 вересня 2017 року по 10 грудня 2017 року.
В даному випадку нарахування відсоткової винагороди по підвищеній відсотковій ставці, що дорівнює 21 % річних за вказаний період включені до виписки по рахунку № НОМЕР_2 , так як загальний розмір нарахованої відсоткової винагороди (38003018, 38 грн.) з врахуванням її погашень, здійснених відповідачем, дорівнює загальному розміру заборгованості по сплаті відсоткової винагороди (38003018, 38 грн.), який зазначений в розрахунку заборгованості. 
Крім того, нарахування відсоткової винагороди по підвищеній відсотковій ставці за період з вересня по грудень 2017 року вказані у виписці по рахунку № 20788057051970 помісячно, а саме: 01.10.2017 року - 1140627, 52 грн.; 01.11.2017 року - 1976227, 79 грн. та 01.12.2017 року - 2017181, 72 грн. з призначенням фінансової операції: "Вьінос % на просрочку согласно кредитного договора № 4Т16075ЛИ от 20.08.2016".
В ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідач наполягав на тому, що розмір щоденної відсоткової ставки пені необхідно розраховувати, виходячи з 365 днів у році, в той час як банк наполягав на розрахунку такої ставки з періодом нарахування, що становить 360 днів у році. 
Наприклад, починаючи з 24 травня 2018 року розмір подвійної облікової ставки НБУ складав 34 % річних. 
Щоденний розмір пені, виходячи з періоду нарахування 360 днів у році, становить 0, 09444 % (34% : 360 днів = 0,09444 %). В той же час, відповідач розраховував ставку пені за цей період наступним чином: 34 % : 365 днів = 0,09315. 
Аналогічна ситуація має місце по всіх розрахунках щоденної ставки пені за період 29 липня 2016 року по 01 лютого 2019 року. Саме у зв`язку з викладеними обставинами і виникли розбіжності в розмірах ставки пені, визначеної на розсуд відповідача, та пені, обчисленої банком.
Судовою колегією встановлено, що при визначені періоду нарахування 360 днів у році позивач  керувався положеннями Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених Постановою Правління НБУ від 18.06.2003 р. № 255, які діяли при укладенні договору фінансового лізингу № 4Т16075ЛИ від 20.08.2016 року та відповідно до положень яких позивач обґрунтовано використовував метод "факт/360" для обрахування відсоткових винагород і такого процентного доходу як неустойка, а тому нарахування неустойки (пені) з розрахунку 360 днів у році є правомірним з урахуванням специфіки банківської діяльності та спеціального нормативно-правового акту Державного регулятора в банківській сфері. 
Тобто, позивачем правомірно при обчисленні відсоткової винагороди та пені за договором фінансового лізингу застосовувався єдиний метод, а саме метод нарахування з розрахунку 360 днів у році.
Зважаючи на все вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення з відповідача 2657, 99 грн. простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном та 20477 808, 11 грн. пені.
При цьому, колегія суддів зазначає, що вказані обставини не були вимогами, з якими звернувся скаржник до суду апеляційної інстанції.
Разом з тим, колегія суддів констатує, що відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Поряд з цим, частиною 4 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції, в результаті перегляду в апеляційному порядку оскаржуваного рішення встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, яке виразилось у неповному з`ясуванні обставин справи та невірним застосуванням норм, які регулюють підстави відповідальності за порушення зобов`язань, колегія суддів, в силу приписів ч. 4 ст. 269 ГПК України, дійшла висновку про скасування рішення місцевого господарського суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача 2657, 99 грн. простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном та 20477 808, 11 грн. пені., з прийняттям у цих частинах нового рішення про задоволення позову.
Разом з тим, колегія суддів вважає доводи відповідача, зазначені в його апеляційній скарзі, викладеними в довільному трактуванні норм чинного законодавства та такими, що  спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та встановленими судом обставинами, а відтак, не підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 129 ГПК України понесені скаржником судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на них.
Керуючись ст. ст. 129, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -   
ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгмегамарт" залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду Волинської області від 25 листопада 2019 року у справі № 903/327/19 скасувати в частині відмови в стягненні 2657, 99 грн. простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном та 20 477 808, 11 грн. пені. Прийняти в цих частинах нове рішення про задоволення вимог.
Викласти резолютивну частину рішення в новій редакції:
"Позов задоволити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГМЕГАМАРТ" (43020, Волинська обл., місто Луцьк, вул. Електроапаратна, будинок 3, код ЄДРПОУ 39680592) на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, код ЄДРПОУ 14360570) 104 671 440, 20 грн. з яких: 46 190 613, 71 грн. заборгованості по сплаті лізингових платежів; 38 003 018,38 грн. простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном; 20 477 808,11 грн. пені та 672 350 грн. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору."
3. Господарському суду Волинської області на виконання постанови видати наказ. 
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.
5. Справу № 903/327/19 повернути Господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови складено "30" червня 2020 року.

Головуючий  суддя                                                                      Тимошенко О.М. 

Суддя                                                                                              Саврій В.А.  

Суддя                                                                                              Юрчук М.І.