П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

28 липня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/2972/20	

 	                                              Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.                                                        Дата і місце ухвалення:15.06.2020р., м. Одеса    	

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого  -    Ступакової І.Г.
суддів             -    Бітова А.І.
-          Лук`янчук О.В.
          розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якій просив: визнати бездіяльність відповідача, щодо не поновлення пенсії позивача-протиправною, визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії позивачу викладене в рішенні відповідача від 28.01.2020 року та зобов`язати відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області вчинити певні дії провести поновлення виплати пенсії позивачу з 01.11.2014 року відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, та продовжити виплату пенсії позивачу на визначеним ним банківський рахунок довічно.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачу була  призначена пенсія за віком, що виплачувалася до виїзду за кордон.
Перед виїздом за кордом позивач мешкав за адресою: АДРЕСА_1 .
12.05.2014 р. позивач виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.
Починаючи з листопада 2014 р. позивач призначеної за законом пенсії не отримує.
15.01.2020 року представник позивача, діючі на підставі нотаріальної довіреності, звернувся до відповідача із заявою про поновлення пенсії нотаріально належним чином посвідчену та апостильовану.
28.02.2020 року було отримано лист відповідача №412/03-18 від 28.01.2020 р., яким було направлене рішення №450 від 28.01.2020 р., про відмову у поновленні пенсії з підстав того, що позивачем не дотримано вимоги стосовно особистого звернення за поновленням пенсії, та що особиста заява позивача, яка була підписана позивачем перед нотаріусом, нотаріально посвідчена та легалізована печаткою апостиль, та оригінал якої був переданий відповідачу засобами поштового зв`язку не є особистим зверненням позивача та представники позивача, які діють на підставі нотаріально посвідченої та апостильованої довіреності не мають законних повноважень передати до УПФУ його особисту заяву про поновлення пенсії.
Вважаючи дії відповідача щодо незаконної відмови в поновленні виплати пенсії неправомірними і дискримінаційними та такими суперечать чинному законодавству позивач звернувся з позовом до суду де зазначив, що його пенсія має бути поновлена шляхом призначення саме з моменту припинення з 2014 р. з нарахуванням компенсації та втрати частини доходів і компенсації.
Представник позивача у позовній заяві просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано бездіяльність відповідача, щодо не поновлення пенсії позивача-протиправною, визнано протиправним та скасовано рішення про відмову у поновленні пенсії позивачу викладене в рішенні відповідача від 28.01.2020 року та зобов`язано відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області вчинити певні дії провести поновлення виплати пенсії позивачу з 01.11.2014 року відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та продовжити виплату пенсії позивачу. В задоволені решти позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції Головне Управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу у якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року скасувати  та прийняти по справі нову постанову, якою в задоволені позовних ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що для поновлення виплати пенсії, позивачу необхідно особисто завернутися до органу Пенсійного фонду з заявою про поновлення виплати пенсії, згідно "Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії" відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою УПФ України від 25.112005 №22-1 та "Порядку виплати пенсії та грошової допомоги через поточні рахунки в банках"  затвердженого постановою Кабінету Міністрів України  від 22.09.2016 р. № 662, а відтак, у Головного управління Пенсійного фонду були відсутні законні підстави для розгляду та прийняття рішення по суті.
Справа розглянута апеляційним судом в порядку письмового провадження відповідно до ст.  311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 по досягненні пенсійного віку та наявності необхідного страхового стажу призначена пенсія за віком, яка виплачувала йому до виїзду за кордон.
Перед виїздом за кордом позивач мешкав за адресою: АДРЕСА_1 .
12.05.2014 р. позивач виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.
Починаючи з листопада 2014 р. позивач призначеної за законом пенсії не отримує.
15.01.2020 р. представник позивача, діючі на підставі нотаріальної довіреності подав безпосередньо відповідачу заяву позивача про поновлення пенсії нотаріально посвідчену та апостильовану.
28.02.2020 р. було отримано лист відповідача №412/03-18 від 28.01.2020 р., яким було направлене рішення №450 від 28.01.2020 р., у відповідності до якого, позивачу було відмовлено у поновленні пенсії на тій підставі, що позивач не дотримався вимоги щодо особистого звернення за поновленням пенсії, та що особиста заява позивача, яка була підписана позивачем перед нотаріусом, нотаріально посвідчена та легалізована печаткою апостиль, та оригінал якої був переданий відповідачу засобами поштового зв`язку не є особистим зверненням позивача та представники позивача, які діють на підставі нотаріально посвідченої та апостильованої довіреності не мають законних повноважень передати до УПФУ його особисту заяву про поновлення пенсії.
Вважаючи дії відповідача щодо незаконної відмови в поновленні виплати пенсії протиправними позивач звернувся з даним позовом до суду.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що звернення представника позивача до пенсійного органу із заявою про відновлення виплати пенсії відбулося з дотриманням Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій та у відповідності до положень ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а тому пенсійний орган відмовляючи в поновленні виплати пенсії позивачу діяв протиправно та незаконно.
Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може бути пов`язано з такою умовою, як постійне місце проживання в Україні, а держава, в свою чергу, повинна гарантувати це право, незалежно від того де проживає особа, котрій призначена пенсія, відтак позивач має право на поновлення виплати пенсії з 01.11.2014 року, дати зупинення виплати пенсії.
При цьому, вимоги щодо зобов`язання провести поновлення виплати пенсії з проведення індексації та компенсації втрати частини доходів  задоволенню не підлягають, а вимога про зобов`язання відповідача продовжити виплату пенсії на визначений банківський рахунок підлягає вирішенню в порядку виконання судового рішення.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 46 Конституції України (ч. 1) передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Водночас стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч. 3 ст. 25 Конституції України).
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV, загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Таким чином, особи, які проживають в Державі Ізраїль, як громадяни України, мають такі ж конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України і пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.
Частиною 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини встановлено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11.12.2003 № 1382-IV, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Таким чином, кожен громадянин України, включаючи осіб, що досягли пенсійного віку, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.
Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване Законом України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 № 1788-XII та Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV, якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.
Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 1 Закону України Про пенсійне забезпечення визначено, що пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалося.
В свою чергу, Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Таким чином, з 07.10.2009 року, дня набрання чинності Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.
Відтак, колегія суддів зазначає, що виїзд на постійне місце проживання до Ізраїлю не може бути підставою для припинення виплати або не призначення пенсії, а проживання громадянина України на території іншої держави не є перешкодою у реалізації його права на соціальний захист, зокрема на пенсійне забезпечення.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною у постанові від 20.05.2020 року у справі №815/1226/18.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18 зазначено, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно. Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист. Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачці після 07 жовтня 2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивачки на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.
Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.
Щодо доводів апеляційної скарги щодо необхідності особистого звернення позивача до органу Пенсійного фонду з заявою про поновлення виплати пенсії, колегія суддів зазначає наступне.
Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженим постановою правління Пенсійного Фонду України 25.11.2005 № 22-1 (далі Порядок №22-1).
За змістом пункту 1.5 Порядку №22-1 заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.
Тобто, законодавцем передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником.
Матеріалами справи підтверджено, що 15.01.2020 р. позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення раніше призначеної пенсії, яку він подав через свого представника з доданими до неї документами: копією довіреності, копією паспорта, копію ІПН, копією трудової книжки, копією довідки МСЕК, оригіналом особистої нотаріально посвідченої та апостильованої заяви ОСОБА_1 про поновлення пенсії.
Таким чином, положеннями вказаного Порядку №22-1, на який також посилається апелянт, зазначаючи про необхідності особистого звернення позивача до органу Пенсійного фонду з заявою про поновлення виплати пенсії чітко передбачено, можливість подання відповідної заяви через уповноваженого представника, а тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість зазначених доводів апеляційної скарги.
Відтак, колегія суддів  погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльності відповідача, щодо не поновлення пенсії позивача, скасування рішення від 28.01.2020 року про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити та продовжити виплату пенсії позивачу з 01.11.2014 року відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що відповідачем у апеляційній скарзі не зазначено нових обставин, які б вказували на порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення. 
Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Враховуючи, що дана справа, у відповідності до п.6 ч.6 ст.12 КАС України, належить до категорії незначної складності та розглянута судом першої інстанції у порядку спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 328 КАС України.
                                                                       
Повний текст судового рішення виготовлений 28 липня 2020 року.

Головуючий:                                                                                                           І.Г. Ступакова

Судді:                                                                                                                      А.І. Бітов

                                                                                                                    О.В. Лук`янчук