КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                                        Апеляційне провадження № 22-ц/824/7072/2020
                                                                                                                                               Справа № 369/10161/19
П О С Т А Н О В А

Іменем     України
 
01 липня 2020 року                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                 Кашперської Т.Ц., 
суддів                                      Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря               Богдан І.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області в складі судді Медведського М.Д., постановлену в м. Київ 07 лютого 2020 року про відмову в забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання права власності,  
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, - 
в с т а н о в и в :
        
В серпні 2019 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом про визнання права власності.
Позов мотивовано тим, що йому на праві власності належать житлові будинки АДРЕСА_1 , разом із земельними ділянками, на яких вони розташовані. Відповідно до усних домовленостей ОСОБА_3 повинна була придбати та потім переоформити земельну ділянку з кадастровим номером 3222482001:01:007:0238 пл. 0,15 га. за адресою АДРЕСА_2 , на ОСОБА_1 , так як ця земельна ділянка придбавалася саме для нього. Проте, незважаючи на усні домовленості, ОСОБА_3 не здійснила реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку на позивача. Дана земельна ділянка знаходиться посередині житлових будинків, які належать позивачу на праві власності, що може свідчити про те, що вищезазначена земельна ділянка планувалася для придбання у єдиному цілому, разом усі три земельні ділянки. Також про факт того, що вказана земельна ділянка придбана для подальшої реєстрації на позивача, може свідчити довіреність, яку позивач надав відповідачу для придбання житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_3 та відповідно до якої відповідач зареєструвала на позивача права власності. 
Просив визнати за ОСОБА_6 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482001:01:007:0238 пл. 0,15 га. за адресою АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 17 травня 2016 року.
 
06 лютого 2020 року ОСОБА_5 через свого представника ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову, посилаючись на те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до того, що ухиляючись від майбутнього виконання рішення суду у даній справі, відповідач може відчужити спірне майно на користь інших осіб, що призведе до затягування розгляду справи та обмеження позивача на ефективний судовий захист, при цьому накладення арешту на земельну ділянку до вирішення спору по суті не призведе до суттєвого обмеження прав відповідача на володіння майном, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача. 
Враховуючи той факт, що з боку ОСОБА_4 , яка є сестрою відповідача, і передала їй грошові кошти на придбання земельної ділянки, були виконані усі усні домовленості, а ОСОБА_3 навпаки порушені домовленості щодо реєстрації права власності на земельну ділянку за позивачем, який неодноразово звертався до відповідача з даним проханням, між сторонами дійсно існує спір. 
Просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482001:01:007:0238 пл. 0,15 га. за адресою АДРЕСА_2 .
         
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 лютого 2020 року заяву про забезпечення позову залишено без задоволення.
 
Позивач ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 лютого 2020 року та постановити нову ухвалу, якою повністю задовольнити заяву про забезпечення позову.
В доводах апеляційної скарги вказував, що в обґрунтування підстав відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції зазначив, що заявляючи позовні вимоги про визнання права власності та посилаючись на невиконання попередніх усних домовленостей між відповідачем ОСОБА_3 та третьою особою ОСОБА_4 щодо переоформлення на позивача земельної ділянки, останній не оспорює законність виникнення права власності ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку. Із даним висновком він не погоджувався, оскільки незважаючи на те, що позивач неодноразово звертався до відповідача із проханням зареєструвати за ним право власності на земельну ділянку, вона всупереч існуючих усних домовленостей так цього і не зробила, таким чином між сторонами дійсно існує спір та позивач обрав свій спосіб захисту, на що суд першої інстанції не звернув уваги.
Посилався на зміст п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повторно наводив суть позовних вимог, викладених у позові. 
Зазначав, що невжиття заходу по забезпеченню позову може призвести до того, що ухиляючись від майбутнього виконання рішення суду у даній справі, відповідач може відчужити спірне нерухоме майно на користь інших осіб, що призведе до затягування розгляду справи та обмеження прав позивача на ефективний судовий захист. При цьому накладення арешту на земельну ділянку до вирішення спору по суті, не призведе до суттєвого обмеження прав відповідача на володіння майном, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача.
 
Від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін. 
Посилалася на те, що позивач вже звертався до суду по цій справі з заявою про вжиття заходів забезпечення позову з тих самих підстав, проте ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 серпня 2019 року, залишеною в силі постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року, відмовлено у задоволенні заяви.
Зазначала, що позовна заява у цій справі подана 05 серпня 2019 року і провадження відкрито 02 жовтня 2019 року, отже відповідачу вже щонайменше протягом півроку відомо про заявлений позов, проте жодних дій, спрямованих на відчуження земельної ділянки на користь інших осіб, відповідач не вчинила, що прямо вказує на відсутність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду. Позивачем також не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що така реальна загроза існує. Таким чином, позивачем в заяві про забезпечення позову зазначені лише його безпідставні припущення щодо можливих дій відповідача, які, на думку позивача, призведуть до затягування розгляду справи. Посилалася на правові висновки Верховного Суду у справах № 133/828/18 та № 753/7572/18-ц. Вказувала, що в позовній заяві, в заяві про забезпечення позову та в апеляційній скарзі позивач викладає лише припущення, на підставі яких він подав даний позов.
Зазначала, що між позивачем та відповідачем відсутній спір щодо права власності, оскільки сам лише факт звернення позивача до суду з відповідним позовом не підтверджує наявність спору. Правомірність набуття земельної ділянки відповідачем взагалі не оспорюється позивачем та не вказується, що право власності на неї належить позивачу, а лише зазначається, що могло б належати, якби дійсний власник - відповідач відчужила б її на користь позивача. Позивач не оспорює законність виникнення права власності у відповідача на земельні ділянки, щодо яких пред`явлені відповідні позови, та не зазначає, що він є їх власником, а лише вказує, що він міг би стати, якщо б йому їх відчужили.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Залишаючи без задоволення заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що зі змісту заяви про забезпечення позову не вбачається, в чому саме полягає необхідність у забезпеченні позову, належним чином не обґрунтовано необхідність застосування виду забезпечення позову у вигляді арешту, не доведено співмірності такого забезпечення. Також, заявляючи позовні вимоги про визнання права власності та посилаючись на невиконання попередніх усних домовленостей між відповідачем ОСОБА_3 та третьою особою ОСОБА_4 щодо переоформлення на позивача земельної ділянки, останній не оспорює законність виникнення права власності ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку. У поданій заяві позивач не навів достатніх підстав для вжиття заходів забезпечення позову, не довів наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні позову.
 
Апеляційний суд по суті погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
 
Із матеріалів справи вбачається, що в серпні 2019 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом про визнання права власності, посилаючись на те, що йому на праві власності належать житлові будинки АДРЕСА_1 разом із земельними ділянками, на яких вони розташовані. Відповідно до усних домовленостей ОСОБА_3 повинна була придбати та потім переоформити земельну ділянку з кадастровим номером 3222482001:01:007:0238 пл. 0,15 га. за адресою АДРЕСА_2 , на ОСОБА_1 , так як ця земельна ділянка придбавалася саме для нього. Проте, незважаючи на усні домовленості, ОСОБА_3 не здійснила реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку на позивача. З огляду на викладене просив визнати за ОСОБА_6 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482001:01:007:0238 пл. 0,15 га. за адресою АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 17 травня 2016 року.
До позовної заяви надано копії витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на будинки АДРЕСА_1 , земельні ділянки із кадастровими номерами 3222482001:01:007:0214 та 3222482001:01:007:0411 (а. с. 61 - 70), копію довіреності від 18 травня 2016 року, якою ОСОБА_5 уповноважив ОСОБА_3 представляти його інтереси, пов`язані з купівлею на його ім`я житлового будинку АДРЕСА_3 та земельної ділянки, на якій він розміщений (а. с. 71), копію інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо реєстрації права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482001:007:0238 пл. 0,15 га. за адресою АДРЕСА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на підставі договору купівлі-продажу від 17 травня 2016 року (а. с. 73 - 74), роздруківку Публічної кадастрової карти України (а. с. 76 - 78), копії фотознімків земельних ділянок з поясненнями позивача до них (а. с. 83 - 89).
 
Також в серпні 2019 року ОСОБА_5 подав заяву про забезпечення позову, посилаючись на те, що з боку ОСОБА_3 , порушено домовленості, а саме земельна ділянка так і не була зареєстрована на ОСОБА_1 , незважаючи на те, що він неодноразово звертався з даним проханням до відповідача; невжиття заходу по забезпечення позову може призвести до того, що ухиляючись від майбутнього виконання рішення суду у даній справі, відповідач може відчужити спірне майно на користь інших осіб, що призведе до затягування розгляду справи та обмеження прав позивача на ефективний судовий захист. При цьому накладення арешту на земельну ділянку до вирішення спору по суті не призведе до суттєвого обмеження прав відповідача на володіння майном, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача. На підставі вищевикладеного просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482001:01:007:0238 пл. 0,15 га. за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 8 - 10).
 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 серпня 2019 року ОСОБА_7 відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову з тих підстав, що зі змісту заяви про забезпечення позову не вбачається, в чому саме полягає необхідність у забезпеченні позову, належним чином не обґрунтовано необхідність застосування виду забезпечення позову у вигляді арешту, не вказано, чи співмірна ця вартість ціні позову. Заявником не доведено факту унеможливлення чи утруднення виконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову. Крім того, у поданій заяві про забезпечення позову заявник обмежився лише зазначенням, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, не навівши достатніх підстав для вжиття заходів забезпечення позову, а тому останнім не доведено наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні позову (а. с. 15 - 18).
 
Постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 серпня 2019 року залишено без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишено без змін, виходячи із відсутності будь-яких доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до ухилення відповідача від майбутнього виконання рішення. Крім того, заявляючи позовні вимоги про визнання права власності та посилаючись на невиконання попередніх усних домовленостей між відповідачем ОСОБА_3 та третьою особою ОСОБА_4 щодо переоформлення на позивача земельної ділянки, позивач не оспорює законність виникнення права власності ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку (а. с. 125 - 129).
 
06 лютого 2020 року ОСОБА_5 через свого представника ОСОБА_2 повторно подав заяву про забезпечення позову, посилаючись на те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до того, що ухиляючись від майбутнього виконання рішення суду у даній справі, відповідач може відчужити спірне майно на користь інших осіб, що призведе до затягування розгляду справи та обмеження позивача на ефективний судовий захист, при цьому накладення арешту на земельну ділянку до вирішення спору по суті не призведе до суттєвого обмеження прав відповідача на володіння майном, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача. Просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482001:01:007:0238 пл. 0,15 га. за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 132 - 135).
 
Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи,  якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Відповідно до вимог ч. 1 - 3 ст. 150 ЦПК України  позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. 
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків вжиття заходів забезпечення позову.
 
Під час оцінки такої співмірності суду необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів.
 
Водночас, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
 
У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» роз`яснено судам, що при розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову,  суд має брати  до уваги  інтереси  не  тільки позивача,  а й інших осіб,  права яких можуть  бути  порушені  у  зв`язку  із  застосуванням  відповідних заходів.
 
В ухвалі від 19 липня 2018 року по справі № 133/828/18 Верховний Суд роз`яснив, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.
 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відомості про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
 
Все це повинно бути мотивовано, а не бути шаблонним переписом диспозиції норми права. Тому не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків передбачених цим Кодексом.
                
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
 
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.
 
У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі   № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
 
Залишаючи без задоволення заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, судом вірно враховано, що заявником до заяви про вжиття заходів забезпечення позову не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність ризиків невиконання потенційного рішення суду. 
 
Суд першої інстанції належно мотивував свій висновок та встановив відсутність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.
 
Апеляційний суд погоджується із доводами відзиву на апеляційну скаргу, що провадження у справі відкрито 02 жовтня 2019 року і відповідачу тривалий час відомо про заявлений позов у даній справі, проте жодних дій, спрямованих на відчуження земельної ділянки на користь інших осіб, відповідачем не вчинено, і доводами апеляційної скарги це не спростовується.
 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до того, що ухиляючись від майбутнього виконання рішення суду у даній справі, відповідач може відчужити спірне майно на користь інших осіб, що призведе до затягування розгляду справи та обмеження прав позивача на ефективний судовий захист.
 
Питання неправомірності набуття відповідачем права власності на земельну ділянку або протиправності її бездіяльності щодо невчинення дій з перереєстрації права власності на майно, а також на якій правовій підставі взагалі мала відбутися перереєстрація права власності, не є об`єктом дослідження в даній справі за відсутності посилання на ці обставини у позові та за відсутності відповідних позовних вимог.
 
Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_5 у позові не зазначав, що є власником земельної ділянки за адресою  АДРЕСА_2 , а лише вказував, що міг би ним стати, якщо б йому цю земельну ділянку відчужили.
 
Верховним Судом в постанові від 27 лютого 2019 року у справі № 723/2232/16-ц роз`яснено, що позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).
 
Відтак апеляційний суд вважає необґрунтованими та відхиляє доводи апеляційної скарги, що між сторонами дійсно існує спір, що, на думку скаржника, підтверджується невиконанням усної домовленості про перереєстрацію права власності на земельну ділянку за позивачем.
 
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Апеляційний суд також враховує, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 серпня 2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року, відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, подану з аналогічних підстав та з аналогічними вимогами, і в касаційному порядку зазначені судові рішення позивачем не оскаржені.
 
Посилання позивача в апеляційній скарзі на зміст ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, без зазначення, яким чином судом було порушено зазначені вимоги закону, висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються апеляційним судом.
 
Не спростовують таких висновків і посилання ОСОБА_1 на зміст постанови Київського апеляційного суду від 11 липня 2019 року по справі № 755/3476/19.
 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -
 
 п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 лютого 2020 року залишити без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 02 липня 2020 року.

Головуючий:                                                                     Кашперська Т.Ц.
            
Судді:                                                                                 Фінагеєв В.О.   
 
                                                                                            Яворський М.А.