Справа № 303/3122/18

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        07 липня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого судді: Джуги С.Д.,
суддів : Куштана Б.П., Кожух О.А.
з участю секретаря: Кухти М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укршляхбуд» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 лютого 2019 року, ухваленого суддею Куцкір Ю.Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укршляхбуд» про стягнення заборгованості по заробітній платі, моральної шкоди та всіх належних виплат, видачу трудової книжки і наказу, -
встановив:
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом. 
Позов мотивований тим, що 01.06.2017 року позивач був прийнятий на роботу на посаду дорожнього робітника. У зв`язку з тривалою невиплатою заробітної плати з січня 2018 року, позивач 20.04.2018 року подав відповідачу заяву про виплату заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, але на дану заяву відповідач не відреагував. 23.04.2018 року позивач подав відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням та надіслав її на адресу відповідача рекомендованим листом. Крім цього, в заяві просив провести з ним повний розрахунок і на його адресу направити його трудову книжку разом з відповідним наказом. Починаючи з цього числа, позивач в телефонному режимі спілкувався з керівництвом, які у свою чергу запевняли його про те, що його заяву буде задоволено. Однак, 21.05.2018 року керівник повідомив позивача, що видасть трудову книжку тільки у випадку, якщо позивач підпише заяву про своє звільнення заднім числом, тобто датовану 27.12.2017 року, на що позивач не погодився. Станом на день звернення до суду відповідач не повернув позивачу трудову книжку і не здійснив з ним повний розрахунок. У зв`язку із неправомірними діями відповідача, позивач просив суд стягнути заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2018 року по 23.04.2018 року у розмірі 11 169 гривень, 491 гривня становить індекс інфляції, 2 772 гривні компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, 5 460 гривень середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, 5 460 гривень середній заробіток у разі затримки видачі трудової книжки, 11 169 гривень вихідної допомоги, 10 000 моральної шкоди, а разом 46 521 гривень. Протягом розгляду справи позивач неодноразово збільшував розмір позовних вимог і в кінцевому варіанті 05.02.2019 року подав до суду остаточну заяву про збільшення позовних вимог в якій просив суд: 
- зобов`язати відповідача видати йому належним чином оформлену трудову книжку з записом про його звільнення за власним бажанням та наказ про звільнення;
- стягнути з відповідача на його користь 11 169 гривень – заборгованість по заробітній платі;
- стягнути з відповідача на його користь компенсацію за втрату частини грошових доходів у розмірі 1095 гривень;
- стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористані щорічні відпустки у розмірі 2772 гривень;
- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 23.04.2018 року по 15.02.2019 року у розмірі 54 236 гривень;
- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток у разі затримки видачі трудової книжки у розмірі 54 236 гривень;
- стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу у розмірі 11 169 гривень;
- стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень, а разом 144 677 гривень. 
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 лютого 2019 року заявлений позов задоволено частково.
Зобов`язано ТзОВ «Укршляхбуд» видати ОСОБА_1 належно оформлену трудову книжку із записом про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням, ч.3 ст.38 КЗпП України відповідно до заяви ОСОБА_1 від 23.04.2018 року та наказ про звільнення.
Стягнуто з ТзОВ «Укршляхбуд» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 11 169 (одинадцять тисяч сто шістдесят дев`ять) гривень, компенсацію за втрату частини доходів (індекс інфляції) у розмірі 1095 (одну тисячу дев`яносто п`ять) гривень, компенсацію за невикористані щорічні відпустки у розмірі 2 772 (дві тисячі сімсот сімдесят дві) гривні, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 54 236 (п`ятдесят чотири тисячі двісті тридцять шість) гривень, вихідну допомогу у розмірі 11 169 (одинадцять тисяч сто шістдесят дев`ять) гривень, моральну шкоду у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень. В іншій частині позовних вимог – відмовлено. Стягнуто з ТзОВ «Укршляхбуд» на користь держави судовий збір за позовну вимогу щодо стягнення заробітної плати у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок. Стягнуто з ТзОВ «Укршляхбуд» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 3 842 (три тисячі вісімсот сорок дві) гривні. Всього стягнуто з ТзОВ "Укршляхбуд" на користь ОСОБА_1 85 441 (вісімдесят п`ять тисяч чотириста сорок одну) гривню. Рішення суду в частині стягнення (виплати) всієї суми боргу заробітної плати допущено негайному виконанню. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з ТзОВ «Укршляхбуд на його користь середній заробіток у разі затримки видачі трудової книжки у розмірі 54 236 гривень скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким його вимоги в цій частині задовольнити, в інших частинах рішення суду залишити без змін. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні даної позовної вимоги посилаючись на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 54 236грн., не врахувавши при цьому, що відповідачем щодо нього вчинено і інше правопорушення у вигляді затримки видачі трудової книжки, тобто два окремі правопорушення, за які відповідач окремо повинен нести відповідальність у вигляді виплати середнього заробітку.
В апеляційній скарзі ТзОВ «Укршляхбуд» просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ТзОВ «Укршляхбуд» про стягнення заборгованості по заробітній платі, моральної шкоди та всіх належних виплат, а також видачу трудової книжки і наказу про звільнення скасувати, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у позові. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд прийняв до розгляду позовну заяву позивача та його заяви про збільшення позовних вимог, які не в повному обсязі були оплачені судовим збором та не задовольнив клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без руху; суд неправомірно розглянув справу у відсутності відповідача. Також зазначено, що суд вірно встановив факт прийняття позивача на роботу 01 червня 2017 року, однак не врахував, що діяльність відповідача (будівництво доріг і автострад згідно з КВЕД) є сезонною і в зв`язку з цим, позивач 27 грудня 2017 року був звільнений з роботи за власним бажанням, а 20 квітня 2018 року повторно прийнятий на посаду дорожнього працівника. Після надходження від позивача заяви про звільнення, відповідач знову звільнив його 07 травня 2018 року і при цьому повернув йому оригінал трудової книжки. З січня до 20 квітня 2018 року, позивач не працював у відповідача, а тому суд дійшов помилкових та передчасних висновків про обґрунтованість частини заявлених вимог. 
ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу ТзОВ «Укршляхбуд» просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Апелянт ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав подану ним апеляційну скаргу просив її задовольнити, апеляційну скаргу ТзОВ «Укршляхбуд» просив залишити без задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість. В останнє судове засідання апелянт ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлений. Клопотання про відкладення розгляду справи від нього не надходило.
Представник апелянта ТзОВ «Укршляхбуд» в судове засідання жодного разу не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлений, причини неявки в останнє судове засідання суду не повідомив.
З приводу неявки представника апелянта ТзОВ «Укршляхбуд» слід зазначити наступне.
Згідно з ч.2, ч.3 п.п.10,11 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: розумність строків розгляду справи; неприпустимість зловживання процесуальними правами. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 

Виходячи з наведеного, враховуючи, що апеляційне провадження за апеляційними скаргами у даній справі відкрито 24.04.2019 року та 13.05.2019 року, розгляд справи неодноразово відкладався, в тому числі і через неявку і процесуальні дії представника апелянта ТзОВ «Укршляхбуд», виходячи із вищенаведених принципів цивільного судочинства, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності сторін у справі. 
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з приписами ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України)

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається, що згідно трудової книжки серії УКР НОМЕР_1 0226952 від 12.01.1976 року ОСОБА_1 01.06.2017 року був прийнятий на роботу у ТзОВ «Укршляхбуд» на посаду дорожнього робітника (а.с. 9).
Із заяви від 20.04.2018 року поданої ОСОБА_1 керівнику ТзОВ «Укршляхбуд» вбачається, що позивач просить керівника здійснити розрахунок з ним за заборгованість по заробітній платі та за невикористану відпустку (а.с. 10).
Із заяви від 23.04.2018 року поданої ОСОБА_1 керівнику ТзОВ «Укршляхбуд» слідує, що позивач просить керівника звільнити його з роботи за власним бажанням 23.04.2018 року та провести з ним повний і належний розрахунок по заробітній платі та компенсацію за невикористані відпустки (а.с. 11, 12).
Із заяви від 18.05.2018 року поданої ОСОБА_1 керівнику ТзОВ «Укршляхбуд» вбачається, що позивач повторно просить керівника звільнити його з роботи за власним бажанням і провести з ним повністю розрахунок (а.с. 13, 14).

Задовольняючи частково заявлений позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі, не звільнив позивача за власним бажанням за його заявою від 23.04.2018 року, не видав йому належно оформлену трудову книжку з відповідним записом про звільнення з роботи, не провів з ним повного розрахунку при звільненні та завдав йому моральної шкоди.

З такими висновками погоджується і апеляційний суд, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Працівник, згідно із ст. 38 КЗпП України, має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. 

Відповідно до вимог ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку (ст.95 КЗпП Україїни).

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Згідно із ст.83 КЗпП України у разi звiльнення працiвника йому виплачується грошова компенсацiя за всi не використанi ним днi щорiчної вiдпустки, а також додаткової вiдпустки працiвникам, якi мають дiтей.  

Відповідно до ст.116 КЗпП України  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.(ст.117 КЗпП України).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави ля висновку, що обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. 
У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Суд першої інстанції правильно встановив, що позивач з відповідачем з 01.06.2017 року перебували у трудових відносинах, що визнається відповідачем. Відповідач на заяву позивача від 18.05.2018 року здійснити з ним розрахунок за заборгованість по заробітній платі і за невикористану відпустку, та на заяву позивача від 23.04.2018 року про звільнення його з роботи за власним бажанням 23.04.2018 року і проведення з ним повного розрахунку по заробітній платі та компенсації за невикористані відпустки, не випалив позивачу заборгованість по заробітній платі, не звільнив позивача за власним бажанням, не видав йому належно оформлену трудову книжку та не провів з ним повного розрахунку і виплату всіх сум, належних позивачу, чим порушив трудові права позивача та завдав йому моральної шкоди.

Дані висновки суду апелянтом ТзОВ «Укршляхбуд» не спростовані.
В апеляційній скарзі апелянт ТзОВ «Укршляхбуд» зазначає, що з січня до 20 квітня 2018 року позивач не працював у відповідача, позивача після повторного 20 квітня 2018 року прийняття на роботу знову звільнено 07 травня 2018 року і при цьому позивачу повернуто трудову книжку, а тому суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про обґрунтованість вимог в задоволеній частині. Однак , на підтвердження даних обставин відповідачем не подано жодних доказів. Натомість, позивач заперечує вказані обставини і вважає їх надуманими.
Судом апеляційної інстанції для повного і об`єктивного з`ясування вказаних обставин і перевірки даних доводів ухвалою від 29.10.2019 року від ТзОВ «Укршляхбуд» витребувано : інформацію про нараховану та виплачену ОСОБА_1 заробітну плату за період з 27.12.2017 року по 07.05.2018 року; інформацію коли ОСОБА_1 звільнений з роботи, коли з ним проведено повний розрахунок при звільнені та видана йому належно оформлена трудова книжка; інформацію про виплати ОСОБА_1 за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню; якщо він не працював протягом останніх двох календарних місяців, дані про виплати за попередні два місяці роботи; якщо і протягом цих місяців він не працював, надати дані про установлення йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Ухвалу для виконання направлено керівнику ТзОВ «Укршляхбуд» із зобов`язанням надіслання до суду вказаних документів п`ятиденний строк з дня отримання копії даної ухвали. 
Однак, дана ухвала відповідачем не виконана незважаючи на її неодноразове надсилання та застосування до керівника заходів процесуального примусу у вигляді накладення штрафу (а.с.38- 40,43-47, 57-60,78,88).
Відповідно до ч.10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.
За вказаних обставин суд визнає, що обставини,на які посилається ТзОВ «Укршляхбуд», що з січня до 20 квітня 2018 року позивач не працював у відповідача, що позивача після повторного 20 квітня 2018 року прийняття на роботу знову звільнено 07 травня 2018 року і, що при цьому позивачу повернуто трудову книжку, не відповідають дійсності, і не можуть бути взяті до уваги на спростування висновків суду.
Окрім того, заочним рішенням Мукачівського міськрайоннного суду від 30.09 2019 року у справі № 303/3816/19, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до ТзОВ «Укршляхбуд» задоволено частково. 
Визнано незаконними та скасовано накази № 28-К від 27 грудня 2017 року, №9-К від 19 квітня 2018 року та №10-К від 07 травня 2018 року директора ТзОВ «Укршляхбуд» про прийняття на роботу на посаду дорожнього працівника та звільнення ОСОБА_1 з роботи за власним бажанням по ст. 38 КЗпП України.
Зобов`язано ТзОВ «Укршляхбуд» внести відповідні записи до трудової книжки ОСОБА_1 , а саме видати наказ про зміну дати і формулювання причин звільнення, зазначивши в наказі про звільнення та в трудовій книжці «Звільнити ОСОБА_1 23.04.2018 року із займаної посади за власним бажанням, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю ч.3 ст. 38 КЗпП України»
Стягнуто з ТзОВ «Укршляхбуд» на користь ОСОБА_1 середній заробіток на період з 15.02.2018 року по 10.06.2018 року у розмірі 20 930 грн. та моральну шкоду в сумі 5000грн. В задоволенні решти позову відмовлено.
Згідно з ч.4 ст. 81 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином даним рішенням також спростовуються вище вказані доводи апелянта ТзОВ «Укршляхбуд».
Інші доводи апелянта ТзОВ «Укршляхбуд», що суд прийняв до розгляду позовну заяву позивача та його заяви про збільшення позовних вимог, які не в повному обсязі були оплачені судовим збором і не задовольнив клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без руху, а також, що суд неправомірно розглянув справу у відсутності відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивачем після подання ним останньої заяви про збільшення позовних вимог, 15.02.2019 року доплачено судовий збір у розмірі 3842грн., а про розгляд справи відповідач був належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомлено, а тому у суду були відсутні правові підстави для задоволення клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без руху та відкладення розгляду справи (а.с.136,150 т.1).
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано задоволено вимоги позивача про зобов`язання відповідача видати йому належно оформленої трудової книжки із записом про його звільнення за власним бажанням, ч.3 ст.38 КЗпП України відповідно до заяви позивача від 23.04.2018 року та наказу про звільнення, та стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі в розмірі 11 169 грн., компенсації за втрату частини доходів (індекс інфляції) у розмірі 1095 грн., компенсації за невикористані щорічні відпустки у розмірі 2 772 грн., вихідної допомоги у розмірі 11 169 грн, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 23.04.2018 року по 15.02.2019 року у розмірі 54 236 гривень та моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.
Доводи апеляційної скарги ТОВ «Укршляхбуд» даних висновків суду не спростовують, ґрунтуються на припущеннях, а тому така не підлягає до задоволення.
Відносно доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні його вимоги про стягнення середнього заробітку у разі затримки видачі трудової книжки у розмірі 54 236 гривень з посиланням на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 54 236грн., і не врахував, що відповідачем щодо нього вчинено два окремі правопорушення, за які відповідач окремо повинен нести відповідальність у вигляді виплати середнього заробітку, то такі не заслуговують на увагу.
Відповідно до ст.117 КЗпП України непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки зазначені в статті 116 КЗпП України є підставою для відповідальності і виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з ч.5 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Однак не можна погодитись з тим, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні можливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.
Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі №6-2912цс16.
Оскільки на користь позивача з відповідача стягнуто середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 23.04.2018 року по 15.02.2019 року у розмірі 54 236 гривень, стягнення також середнього заробітку у разі затримки видачі трудової книжки у розмірі 54 236 гривень, є подвійним стягненням, що не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.
За вказаних обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні вказаної вимоги.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укршляхбуд» залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 лютого 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 17 липня 2020 року.
Головуючий :
              Судді: