П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
19 лютого 2020 року                                                                                           м. Київ
 
  Справа № 362/1343/17
  Провадження: № 22-ц/824/1550/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Гаращенка Д.Р., Левенця Б.Б.
секретар Гулієв М.Д.о,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Корнієнко С.В., 
у справі за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним, стягнення заборгованості та повернення майна,
в с т а н о в и в:
 
У березні 2017 року ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 19.06.2015 року між ним, як орендодавцем, та ОСОБА_1 , як орендарем, було укладено договір №19/06/15 оренди (найму) автомобіля, згідно якого ОСОБА_1 прийняв в оплатне користування легковий автомобіль марки ЗАЗ-Daewoo модель Т 13110, 2006 року випуску, номер шасі   НОМЕР_1 , колір сірий, тип легковий седан-В, державний номер НОМЕР_2 , строком на 36 місяців за ціною оренди 56 доларів США в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день здійснення оплати - на тиждень, 2 920 доларів США в гривневому еквіваленті - на рік. З 08 липня 2016 року ОСОБА_1 припинив виконувати  зобов`язання за договором оренди, а тому у нього  утворилась заборгованість в сумі 727 306, 04 грн. За таких підстав, він, ФОП ОСОБА_2 ,  просив визнати  дійсним договір оренди автомобіля від 19.06.2015 року відповідно до вимог ст. 220 ЦК України, стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 727 306,04 грн. та  повернути орендований транспортний засіб.
Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2018 року позов ФОП  ОСОБА_2 задоволено.
Визнано дійсним договір оренди автомобіля №19/06/2015 від 19.06.2015 року, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 заборгованість за договором оренди автомобіля у розмірі 727 306, 04 грн.
Забов`язано ОСОБА_1 повернути легковий автомобіль марки ЗАЗ-Daewoo модель Т 13110, 2006 року випуску, номер шасі   НОМЕР_1 , колір сірий, тип легковий седан-В, д/н НОМЕР_2 , свідоцтво з реєстрації ТЗ серії НОМЕР_4 , виданого ВРЕВ-7 УДАІ в м. Києві 23.11.2011 року.
24 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2018 року.
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 жовтня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено.
Не погодившись із заочним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення  суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що укладений між ним та ОСОБА_2 договір оренди за своєю суттю є договором лізингу, оскільки умовами цього договору сума оренди є викупною вартістю автомобіля. За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму). Вказував, що договір найму транспортного засобу відповідно до вимог чинного законодавства повинен посвідчуватися нотаріально, відтак  договір оренди транспортного засобу, що укладений між ним та ОСОБА_2 19.06.2015 року, є нікчемним, оскільки нотаріально не посвідчувався. На його думку, суд першої інстанції безпідставно стягнув з нього, відповідача, штрафні санкції за даним договором та не вірно застосував норми матеріального права, оскільки застосуванню у даному випадку підлягали положення статті 1212 ЦК України. Окрім того, суд першої інстанції безпідставно визнав договір оренди дійсним, не встановивши відповідні факти, що передбачені ч. 2 ст. 220 ЦК України.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2019 року  відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 зазначив, що договір оренди  підлягав нотаріальному посвідченню, і відповідно до п. 10.2 цього договору ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання на протязі 5 днів після підписання договору подати документи для його нотаріального посвідчення, однак таких дій не вчинив. У зв`язку з цим 26 червня 2015 року та 04 квітня 2016 року йому були направлені вимоги з претензією щодо нотаріального посвідчення договору, однак ці вимоги ОСОБА_1 були проігноровані. Також вказав, що згідно умов договору оренди транспортного засобу орендар за його бажанням має право викупити орендований транспортний засіб за умови повної  виплати загальної орендної вартості автомобіля за 36 місяців, що становить 8 7600 доларів США. Однак, станом на 08.11.2019 року ОСОБА_1 до нього, як орендодавця, з письмовою або усною заявою про намір викупити орендований автомобіль не звертався.   ОСОБА_1 в порушення умов укладеного договору від 19.06.2015 року орендований автомобіль йому не повернув, а тому він, як підприємець, змушений нести великі матеріальні збитки (упущена вигода) у зв`язку із неможливістю здати даний автомобіль в оренду іншим особам.
В судовому засіданні адвокат Крикунов О.В. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просив заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в позові. При цьому, зазначив, що сторона відповідача не заперечує щодо відшкодування позивачу несплаченої вартості автомобіля, оскільки повернути автомобіль не є можливим через його знищення внаслідок ДТП .
Адвокат Поздняков П.В. в інтересах ФОП ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Як убачається із матеріалів справи, 19 червня 2015 року між ФОП ОСОБА_2 , як орендодавцем, та ОСОБА_1 , як орендарем, було укладено договір №19/06/15 оренди (найму) автомобіля (а.с. 6-8).
Умовами договору оренди передбачено, що орендодавець надає, а орендар приймає у платне користування легковий автомобіль марки «ЗАЗ» - Daewoo», модель Т13110, 2006 року випуску, номер шасі (кузов, рама, коляска   НОМЕР_1 , колір сірий, тип легковий сєдан-В, державний номер НОМЕР_2 свідоцтво з реєстрації ТЗ НОМЕР_4 виданого ВРЕР-7 УДАІ в м. Києві 23.11.2011 року у відмінному стані, без пошкоджень (п. 1.1).
Строком на 36 місяців за ціною оренди: 56 доларів США в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день здійснення оплати - на тиждень та 2,920 доларів США в гривневому еквіваленті - на рік (п. 1.2).
Загальна оренда вартість автомобіля за 36 місяців складає 8 760 доларів США (п. 1.3). 
Розрахунок здійснюється орендатором відповідно до офіційного курсу долара США до гривні за даними НБУ на день сплати щотижневого платежу. Відповідно до пункту 1.2 щотижневий платіж 56 доларів США. За потреби розрахунок може здійснюватись в національній валюті (п.п. 1.4, 1.5).
Згідно п. 2.1 строк користування 36 місяців встановлюється з дати підписання даного договору до 19.06.2018 року (п.п 1.1-1.5 договору).
Передача автомобіля в оренду здійснюється за актом прийому-передачі.
Відповідно до п. 3.2 викупна вартість дорівнює 8 760 доларів США. Увипадку бажання орендарем викупити орендований автомобіль, викупна вартість розраховується згідно з курсом долара США до гривні за даними НБУ на день сплати всієї суми викупної вартості.  
Після закінчення строку оренди - 36 місяців і виплати орендарем орендної суми у розмірі 8 760 доларів США - рахувати її як суму вартості автомобіля (п.п. 3.1-3.4).
Пунктом 5.1 даного договору передбачено, що після сплати повної вартості оренди на протязі 36 місяців в сумі 8 760 доларів США право власності на автомобіль, який є предметом оренди, переходить до орендаря. 
Залишок викупної вартості розраховується через визначення різниці між викупною вартістю автомобіля 8 760 доларів США та вже сплаченою частиною викупної вартості за офіційним курсом НБУ на день виплати залишку (п. 6.3.1)
Згідно п. 10.1  даний договір оренди підлягає нотаріальному посвідченню.
(а.с. 6 зв. - 8зв.)
Відповідно до акту прийому-передачі легкового автомобіля від 19 червня 2015 року ФОП ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 отримав автомобіль у відмінному стані, без пошкоджень (а.с. 4, 6).
Відповідно до графіку сплати орендної плати ОСОБА_1   здійснював оплату за укладеним договором до 08 липня 2016 року (а.с. 9).
26.06.2015 року та 04.04.2016 року позивач направив відповідачу листи, в яких повідомляв про необхідність вчинити дії щодо нотаріального посвідчення укладеного договору, також вимагав сплатити заборгованість, що утворилась, та повернути автомобіль (а.с.14. 15, 17).
13.05.2016 року та 23.05.2016 року на ім`я відповідача були направлені три телеграми про негайне повернення автомобіля (а.с. 18-20).
Задовольняючи позов ФОП ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку про те, що при укладанні оспорюваного договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови, які були обумовлені згодою сторін, а відповідачем не надано доказів щодо спростування заявленої суми заборгованості,  в тому числі не здобуто таких доказів під час розгляду справи. 
Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Відповідно до частини 1 статті 798 ЦК України предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо.
Відповідно до стаття 799 ЦК України  договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Отже, договір найму транспортного засобу складається у письмовій формі (п. 1 ст. 799 ЦК України). Якщо договір найму транспортного засобу складається за участю фізичної особи, то такий договір має бути ще і нотаріально посвідчений (п. 2 ст. 799 ЦК України).
Оспорюючи рішення суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 , зокрема,  посилався на те, що обов`язковими умовами для визнання договору дійсним є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. На його думку, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в матеріалах справи міститься три вимоги позивача про нотаріальне посвідчення договору оренди від 04.04.2016 року, проте жодних доказів, які б підтверджували факт отримання ним, ОСОБА_1 , хоча б однієї із них в матеріалах справи немає. Також зазначав, що позов ОСОБА_2 пред`явлено до закінчення дії даного договору, тобто, вимогою позову могло бути зобов`язання нотаріально посвідчити договір, проте таких вимог позивачем не заявлено. 
Перевіряючи такі доводи апеляційної скарги слід зазначити наступне.
Згідно положень статті 628 ЦК України,  зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими згідно з актами цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться в змішаному договорі, якщо іншого не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Відповідно до статті 215 ЦК України, судам необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).
Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду України, викладеними в постановах від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1551цс16, від 22 листопада 2017 року у справі №6-428цс17, та висновками Верховного Суду, що містяться в постановахвід 24 жовтня 2018 року у справі №755/6287/16-ц  та від 27 березня 2019 року у справі № 288/231/16-ц.
 Недійсний (нікчемний) правочин є недійсним з моменту його вчинення, він не створює юридичних наслідків (не призводить до виникнення у сторін такого правочину прав і обов`язків), крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина 1 статті 216, частина 1 статті 236 ЦК України).
В пункті 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 зазначено, що за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна із сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Згідно із ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
При розгляді справи про визнання правочину дійсним, суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. 
Отже, відсутність коштів для оплати послуг нотаріуса, відпустка, відрядження, хвороба - реабілітація,  втрата продавцем правовстановлюючого документа на предмет відчуження за договором, тощо, не є безповоротнім ухиленням відповідача від нотаріального посвідчення правочину, а отже з цих підстав не вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити, що в свою чергу є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі ст. 220 ЦК України. Саме лише небажання сторони правочину нотаріально посвідчувати договір не може бути підставою для визнання такого договору дійсним.
Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.
Такого висновку дійшов Верховний Суд  04 березня 2019 року у справі  № 665/2266/16-ц.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Позивачем на обґрунтування вимог про визнання договору оренди дійсним надавались копії листів-вимог щодо нотаріального посвідчення договору від 26.06.2016 року, 04.04.2016 року  (а.с. 14, 15, 16 з.с.) 
Проте будь-яких доказів на підтвердження факту отримання ОСОБА_1 цих вимог відповідачем суду надано не було.
Окрім того, в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 , в якій останній, посилаючись на зайнятість, фінансові труднощі, нестачу вільного часу на час підписання заяви, відмовився від нотаріального посвідчення в день укладення договору оренди, проте зобов`язався впродовж п`яти наступних днів з`явитись до приватного нотаріуса для вчинення таких дій  (а.с. 13 зв).
На момент пред`явлення позову, договір оренди № 19/06/2015 від 19.06.2015 року ще діяв, а тому у ОСОБА_2 були усі підстави просити суд зобов`язати відповідача нотаріально посвідчити договір, однак позивач таке право, діючи на власний розсуд, не реалізував.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про те, що надані позивачем докази у своїй сукупності не доводять факту ухилення ОСОБА_1 від нотаріального посвідчення договору оренди та що така можливість безповоротно втрачена, а тому висновок суду щодо визнання  договору оренди № 19/06/2015 від 19.06.2015 року дійсним не може вважатись правильним.
Договір оренди  №19/06/2015 від 19.06.2015 року, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , нотаріально не посвідчений, отже, вказаний правочин вчинено з порушенням вимог ст.220, ч.2 ст.799 ЦК України, а відтак він є нікчемним правочином та не породжує для його сторін прав та обов`язків, що відповідно, виключає можливість стягнення заборгованості за договором оренди  в примусовому порядку.
Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
 Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 травня 2018 року у справі № 14-77цс18 зазначила, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина 1 статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.
У разі застосування реституції за нікчемним договором оренди, орендодавець зобов`язаний повернути орендарю сплачені ним платежі на виконання умов договору. Орендар, у свою чергу, зобов`язаний повернути орендодавцю майно, а саме об`єкт найму, яким він користувався.
Правовідносини за нікчемним договором оренди на підставі якого відбулося фактичне користування відповідачем транспортним засобом позивача за своїм змістом є кондикційними,  а тому зважаючи на те, що  укладений між сторонами договір є нікчемним, а вартість предмета оренди сплачена відповідачем частково, колегія суддів доходить висновку про те, що ОСОБА_1 як орендар зобов`язаний повернути ФОП ОСОБА_2 - орендодавцю предмет договору оренди, а саме автомобіль ЗАЗ-Daewoo 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_2 з урахуванням загальної суми, сплачених ним за договором платежів.
Однак, як зазначено відповідачем в апеляційній скарзі та підтверджено його представником в судовому засіданні, предмет договору оренди (автомобіль), що був наданий в користування відповідачу, втрачений внаслідок ДТП, а тому фактично повернути орендодавцю транспортний засіб не є можливим.
Листом Васильківського відділу поліції ГУ Національної поліції в Київській області повідомлено, що ОСОБА_4 на орендованому автомобілі потрапив в ДТП, та потім продав даний автомобіль невідомим особам (а.с. 137).
Згідно листа Дарницького УП у м. Києві від 21.02.2019 року та довідки, складеної слідчим СВ Дарницького УП ГУНП в м. Києві Сейрановим В.С. автомобіль марки «Део Ланос» д.н.з. НОМЕР_6 перебуває у розшуку (а.с. 136 зв., 137 зв).
За таких обставин, та із урахуванням вищевикладених висновків Верховного Суду щодо застосування  статті 216 ЦК України, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 як орендар повинен сплатити  орендодавцю ОСОБА_2 залишок недоплаченої ним орендної плати (викупної вартості автомобіля)  за користувався автомобілем, який в подальшому був знищений.
Як зазначено позивачем при апеляційному перегляді справи, зобов`язання за договором оренди щодо щотижневої сплати орендної плати (56 доларів США), яка визначена у п. 6.1 договору оренди, ОСОБА_1 перестав виконувати з 08.07.2016 року. 
З наданого ОСОБА_2 графіку розрахунку (а.с. 9) убачається, що ОСОБА_1 фактично сплачено орендну плату за період з 19.06.2015 року по 22.04.2016 року та  03.07.2016 року у розмірі  2 800 доларів США, отже несплаченою частиною орендної плати, що є викупною вартістю орендованого автомобіля (8760 доларів США)  є 5 960 доларів США (8760 - 2800).
З урахуванням вищевикладеного, з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2  на відшкодування вартості автомобіля, який не може бути повернутий у зв`язку із його знищенням, підлягає стягненню 5 960 доларів США, що за курсом НБУ на час розгляду справи (1 долар США- 24,4431 грн) становить 145 680 грн.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не дотримався вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, не дослідив вищенаведених обставин, зокрема, щодо ухилення відповідачем від нотаріального посвідчення договору оренди та що така можливість безповоротно втрачена, не встановив фактичних обставин щодо відсутності нотаріального посвідчення оспорюваного правочину,  та як наслідок дійшов неправильного висновку про визнання такого договору дійсним та задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача штрафних санкцій, пені, неустойки та упущеної вигоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ураховуючи викладене, апеляційна скарга  ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2018 року скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 задовольнити.
Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 , місце реєстрації АДРЕСА_1 )  на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_8 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 )  145  680 (сто сорок п`ять  тисяч шістсот вісімдесят) грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   
 
Повне судове рішення складено 09 липня 2020 року.

Головуючий                                                                                              Т.О. Невідома
 
Судді                                                                                                           Д.Р. Гаращенко
                                                                                         
                                                                                                                      Б.Б. Левенець