Постанова
Іменем України
 
21 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 761/40427/16-ц
 
провадження № 61-7972св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Кредит Європа Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2  на постанову Київського апеляційного суду від 21 березня 2019 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., 
Мережко М. В., Савченка С. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство «Кредит Європа Банк» 
(далі - ПАТ «Кредит Європа Банк», банк) звернулось до суду з позовом до 
 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування.
 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 серпня 2008 року між ПАТ «Кредит Європа Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала грошові кошти у розмірі 160 000,00 доларів США. Чоловік позичальника ОСОБА_2 надав згоду на укладання кредитного договору. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 січня 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 1 860 039,79 грн. 13 липня 2015 року постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного судового рішення, згодом накладено арешт на все майно боржника. Зазначав, що ОСОБА_1 , достовірно знаючи про наявність судового рішення про стягнення з неї заборгованості на користь банку, 28 вересня 2015 року уклала договір дарування належної їй та її чоловіку ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 на користь своєї дочки ОСОБА_3 . На думку позивача, боржник порушив норми публічного права, а тому договір дарування в силу положень статей 203, 215 ЦК України є недійсним.
 
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 28 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А. В.
 
Справа розглядалася судами неодноразово.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 
2017 року у задоволенні позову ПАТ «Кредит Європа Банк» відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених нормами ЦК України, є необґрунтованими та недоведеними, а тому не підлягають задоволенню. Позивачем не доведено, що неможливість виконання судового рішення щодо стягнення грошових коштів на користь банку настала у зв`язку із укладенням договору дарування квартири.
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Кредит Європа Банк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовано всі обставини справи, доказам надана належна правова оцінка, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні. Спірна квартира не є об`єктом права спільної сумісної власності, оскільки відповідач стверджує, що вона є його особистою власністю, а банк в установленому порядку не визначив частку боржника у цій квартирі.
 
Постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року касаційну скаргу 
ПАТ «Кредит Європа Банк» задоволено частково.
 
Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2017 рокускасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Підставою для направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції слугувало те, що вирішуючи спір, апеляційний суд зазначеного не врахував, не встановив обставин, якими спростовується презумпція спільності права власності подружжя на квартиру, що була відчужена за спірним договором дарування, не надав оцінку правовстановлюючому документу на спірну квартиру, датованому 
15 квітня 2002 року (т. 1, а. с. 21) та копії свідоцтва про шлюб, який зареєстрований 03 вересня 1988 року (т. 1. а. с. 20), не з`ясував чи надавала ОСОБА_1 письмову згоду своєму чоловікові ОСОБА_2 на відчуження спірної квартири та чи мала вона та її чоловік право здійснювати відчуження квартири, яка набута у власність під час перебування у шлюбі, за наявності постанови державного виконавця про арешт всього майна боржника ОСОБА_1 , не звернув увагу, що договір дарування укладено між близькими родичами (батьком та дочкою) після ухвалення та звернення до виконання судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 , та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції. Поза увагою апеляційного суду залишилось те, що суд першої інстанції не розглянув клопотання позивача про витребування у приватного нотаріуса копії договору дарування квартири 
від 28 вересня 2015 року та належним чином посвідченої згоди подружжя дарувальника (т. 1, а. с. 27-28), а справа була розглянута за відсутності в матеріалах справи копії спірного договору, визнання недійсним якого було предметом позову у цій справі.

 
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду після повторного апеляційного перегляду справи
 
Постановою Київського апеляційного суду від 21 березня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Кредит Європа банк» задоволено.
 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.
 
Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений 
28 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А. В. та зареєстрований в реєстрі за № 5129. 
 
Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Кредит Європа Банк» судовий збір у розмірі по 2 273,70 грн, з кожного окремо.
 
Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що при укладенні 28 вересня 2015 року договору дарування квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , який діяв за письмової згоди своєї дружини ОСОБА_1 , порушив заборону державного виконавця щодо реалізації (відчуження) арештованого майна, а тому даний договір дарування, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягає визнанню недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України, оскільки його укладення між сторонами та перехід до іншої особи права власності на це майно унеможливлює звернення стягнення на нього при виконанні судового рішення, чим порушує права позивача.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
18 квітня 2019 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 21 березня 
2019 року та залишити в силі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2017 року.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом не визначено дійсну правову природу походження квартири. Висновки суду зроблені на припущеннях. Відсутнє порушення заборони державного виконавця щодо реалізації (відчуження) арештованого майна, оскільки на момент укладення договору дарування була відсутня така заборона на це майно, та дарувальнику не було відомо про наявність будь-яких заборон. Права та інтереси банку не було порушено.
Доводи інших учасників справи
 
13 червня 2019 року АТ «Кредит Європа Банк» через засоби поштового зв?язку подало до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду 
від 21 березня 2019 року залишити без змін.
 
Додаткові аргументи заявника
 
25 травня 2020 року ОСОБА_2 подав до Верхвоного Суду письмові пояснення, у яких просить вимоги викладені у касаційній скарзі задовольнити.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Шевченківського районного суду міста Києва.
 
У травні 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_2  на постанову Київського апеляційного суду від 21 березня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року 
№ 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, врахувавши аргументи, наведені у письмових поясненнях, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Фактичні обставини справи
 
01 серпня 2008 року між ПАТ «Кредит Європа Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір споживчого кредиту № 00014-МL-000000000223 на суму кредиту у розмірі 160 000,00 доларів США зі сплатою 14 % річних на строк до 01 серпня 2023 року.
 
З метою забезпечення виконання умов даного договору, цього ж дня було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 .
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 січня 2015 року у справі № 761/31846/14-ц стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 солідарно на користь ПАТ «Кредит Європа Банк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 1 860 039,79 грн, а також судовий збір у розмірі 
1 827,00 грн з кожного.
 
15 червня 2015 року Шевченківським районним судом міста Києва видано виконавчі листи про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «Кредит Європа Банк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 00014-ML-000000000223 від 01 серпня 2008 року у розмірі 
1 860 039,79 грн та судових витрат у розмірі 1 827,00 грн з кожного на примусове виконання рішення суду від 19 січня 2015 року.
 
13 липня 2015 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження № 48111055 з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 січня 2015 року.
 
09 вересня 2015 року у межах зазначеного виконавчого провадження старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві винесено постанову про арешт майна ОСОБА_1 , відповідно до якої накладено арешт на все майно боржника.
 
28 вересня 2015 року між ОСОБА_2 та його дочкою ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири, згідно умов якого ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 отримала у дар квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А. В. та зареєстрований у реєстрі за 
№ 5129.   
 
При цьому ОСОБА_1 надала своєму чоловікові ОСОБА_2 нотаріально посвідчену письмову згоду на укладення вказаного договору дарування квартири, яка набута ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі.
 
Апеляційний судом було витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Майорової А. В. належним чином посвідчену копію договору дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 135,8 кв.м, житловою площею 78,1 кв.м., що посвідчений 
28 вересня 2015 року за реєстровим № 5129, а також належним чином посвідчену згоду дружини дарувальника.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ «Кредит Європа Банк» зазначало, що квартира, яка була відчужена за спірним договором дарування, є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки придбана під час шлюбу, а тому ОСОБА_1 не мала права надавати своєму чоловіку ОСОБА_2 згоду на дарування належної їй на праві спільної сумісної власності квартири, а останній не мав право її відчужувати за наявності судового рішення про стягнення заборгованості та арешту всього майна боржника ОСОБА_1 .
 
По справі встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 03 вересня 1988 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу від 03 вересня 1988 року серії НОМЕР_1 .
 
Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 22 квітня 2002 року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення 
від 15 квітня 2002 року № 518-С/КІ, ОСОБА_2 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 135,8 кв.м, житловою площею 78,1 кв.м.
 
Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог статті 22 КпШС України, чинного на час набуття квартири у власність, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.
 
Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована.
 
Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.
 
Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі і на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя.
 
Таким чином, з урахуванням законодавства, чинного на момент набуття у власність спірної квартири, сам по собі факт набуття спірного майна в період шлюбу є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. 
 
Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові 
від 11 квітня 2018 року у справі № 2218/2106/11 (провадження № 61-1448св18).
 
За таких обставин висновок апеляційного суду про те, що квартира АДРЕСА_1 , яка була відчужена ОСОБА_2 за спірним договором дарування, є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є правильним.
 
Обґрунтування ОСОБА_2 про набуття спірної кватири в порядку приватизації ним особисто, правового значення не мають, оскільки не узгоджуються з вимогами статті 24 КпШС України.
 
Відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину.
 
Згідно з частинами другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
 
Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.
 
При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статі 215, 216 ЦК України).
 
З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
 
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону України від 21 квітня 
1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
 
Згідно з приписами статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешт державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна.
 
Згідно з положеннями статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов`язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
 
Сам по собі факт не внесення відомостей про існування заборони на відчуження спірного нерухомого майна до Державного реєстру обтяжень нерухомого майна не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право розпоряджатися нерухомим майном, ураховуючи, що про встановлену державним виконавцем заборону відчужувати майно відповідачу ОСОБА_2 було відомо.
 
Апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів установивши, що при укладенні 28 вересня 2015 року договору дарування квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , який діяв за письмової згоди своєї дружини ОСОБА_1 , порушив заборону державного виконавця щодо реалізації (відчуження) арештованого майна, дійшов правильного висновку, що спірний договір дарування, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягає визнанню недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України, оскільки його укладення між сторонами та перехід до іншої особи права власності на це майно унеможливлює звернення стягнення на нього при виконанні судового рішення, чим порушує права позивача.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до правил статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
 
При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 
1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 
2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 21 березня 2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд  у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 21 березня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська