П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
06 серпня 2020року                                                                                     м. Київ
 
Справа № 753/8654/17
Провадження: № 22-ц/824/8985/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А. 
секретар Гулієв М.Д.о
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Гарницького Павла Петровича в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2020 року,  ухвалене  під головуванням судді Даниленка В.В., 
у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах  малолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів на додаткові витрати на малолітню дитину,
в с т а н о в и в:
         
У травні 2017 рокуОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи, свої вимоги тим, що він з відповідачкою перебував в зареєстрованому шлюбі з 26.06.2007року по  ІНФОРМАЦІЯ_1 .   ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син- ОСОБА_3 , який проживає з ним, ОСОБА_2 , та знаходиться на його утриманні. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02.02.2015 року з ОСОБА_1 стягнуто на його користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/3 частини її доходів.На його думку, матеріальний стан і доходи відповідачки дозволяють їй брати участь у витратах на дитину для життєзабезпечення і здоров`я сина, однак вона не бажає цього робити, рішення суду про стягнення з неї аліментів не виконує.   Грошові кошти на особисті потреби ним дитини витрачались ним на одяг, іграшки, гуртки (англійська мова), шкільні обіди, медичні послуги (ліки, щеплення, лікування), екскурсії, розваги, відпочинок в таборі та інше.
В зв`язку з тим, що відповідачка відмовляється брати участь у додаткових витратах на дитину, позивач, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просивсуд стягнути з відповідачки на його користь кошти в розмірі 140183,14 гривень, в якості Ѕ частини понесених додаткових витрат на дитину за період з 2013 року по березень 2018року.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2020 року позов ОСОБА_2   в інтересах  малолітнього ОСОБА_3 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 Ѕ коштів, сплачених на додаткові потреби для малолітнього ОСОБА_3 , 2008 року народження, за період з травня 2014 року по березень 2018 року в сумі 31 945, 40 грн.
В решті позовних вимог відмовлено.  
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Гарницький П.П. в інтересах ОСОБА_1   03 березня 2020 року подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права,  просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що витрати, які просить стягнути позивач, понесені ним без погодження з відповідачкою, не є додатковими витратами у розумінні статті 185 СК України. Дані витрати є основними витратами по утриманню дитини, які повинні покриватися за рахунок доходу позивача та аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Окрім того зазначив, що надані позивачем докази не є належними, оскільки мають сумнівне походження та не підтверджують наведені позивачем обставини.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Левківський Б.К. в інтересах ОСОБА_2 зазначив, що стан здоров`я відповідачки не звільняє її від обов`язку приймати участь у вихованні та утриманні спільного сина. Її процесуальна активність, яка убачається із поданих нею численних позовів, зокрема, про звільнення від сплати аліментів та заборгованості по аліментах, поділ майна подружжя, усунення перешкод у користування майном, свідчить про відсутність у неї будь-яких захворювань, які б впливали на виконання нею своїх батьківських обов`язків. Вважав, що апеляційна скарга не обґрунтована належними  та допустимими доказами, містить суб`єктивні твердження, а відтак не може бути задоволена.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 червня 2007 року. (а.с.3)
Від шлюбу сторони мають спільну дитину - неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . (а.с.4)
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29.09.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26.11.2014 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. (а.с.5-7)
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02.02.2015 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/3 частини її доходів.
Дитина проживає разом з батьком.
Задовольняючи позов частково,  суд першої інстанції виходив із того, що зазначені позивачем витрати не викликані особливими обставинами, не пов`язані з розвитком конкретних здібностей сина (творчих, спортивних тощо), не є додатковими, а тому дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь додаткових витрат на утримання сина, оскільки позивачем неналежно сформовано доказову базу щодо понесення ним саме додаткових витрат на утримання дитини, враховуючи, що додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини.
Колегія суддів, погоджуючись із такими висновками суду першої інстанції, відмічає наступне.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з частиною 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Згідно із вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
 Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.
Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.
Ураховуючи наведене, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.
Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17, від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та у постановах Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі   № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18), 01 квітня 2019 року у справі № 233/3518/17, від 31 січня 2020 року у справі № 484/2230/17.
Згідно частин 1,2 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
На підтвердження обґрунтованості своїх вимог, позивач надав суду в якості доказів копії чеків, роздрукованих терміналами магазинів та через систему інтернет-банкінг, які свідчать про купівлю одягу, оплату послуг мобільного зв`язку, оплату послуг відпочинку в дитячому таборі, харчування, відвідування кінотеатру та навчання.
Однак, з наданих позивачем доказів не можливо встановити ким і кому оплачувались послуги, купувався одяг та харчі, комі і за що сплачувались добровільні внески, окрім того, деякі квитанції у зазначенні платника містять дані не позивача, ОСОБА_2 , а іншої особи.
Сам по собі факт навчання дитини у шкільному чи дошкільному  навчальному закладі та факт оплати харчування не може безумовно свідчити про те, що витрати, пов`язані з навчанням та харчуванням у цьому закладі, викликані особливими обставинами. Окрім того, оплата відвідування дитячого закладу дитиною, школи та різноманітних гуртків компенсується за рахунок аліментів, які підлягають стягненню з відповідача.
Не є додатковими витратами в розумінні статті 185 СК України і придбання одягу, взуття, канцелярського приладдя, іграшок та відвідування дитиною кінотеатрів та інших розважальних закладів.
Також позивачем не доведено, що витрати на придбання путівок на відпочинок та оздоровлення дитини у дитячому таборі та відвідування психолога були викликані особливими обставинами, зокрема, станом здоров`я дитини, необхідністю розвитку її певних здібностей, іншими істотними обставинами, за яких перебування дитини у таборі та заняття з психологом було нагальним, вкрай важливим та необхідним для її розвитку, виховання, тощо.
Тобто,  позивачем надані відомості про понесені ним витрати, які не є додатковими витратами у розумінні ст.185 СК України, оскільки такі витрати не пов`язані з особливими обставинами, зумовленими певними якостями дитини, її стану здоров`я (наявністю певної хвороби)  чи іншими винятковими ситуаціями, а є поточними витратами на забезпечення основних життєвих потреб дитини.
Слід відмітити і те, що довідки про доходи, надані позивачем, свідчать про його належний матеріальний стан та можливість утримувати сина на достатньому рівні, чого не можна сказати про дохід відповідачки, який згідно довідки ПФУ є щонайменше  удесятеро меншим.
Окрім того, слід врахувати важкий стан здоров`я відповідачки, спричинений онкологічним захворюванням, який підтверджується долученими до апеляційної скарги довідками.
Ураховуючи вищевикладене та виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги  ОСОБА_2 в інтересах  малолітнього ОСОБА_3 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Суд першої інстанції, дійшовши правильних висновків по суті встановлених обставин справи та правильно застосувавши норми  матеріального права, дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову, не навівши в мотивувальній частині рішення будь-яких розрахунків при визначенні суми стягнення.
У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. При цьому неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Доводи апеляційної скарги знайшли свої підтвердження при апеляційному перегляді справи, а тому апеляційна скарга адвоката Гарницького П.П. в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2020 року скасуванню з ухваленням нового про відмову в позові.
Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позивачем при зверненні до суду із позовом судовий збір сплачено у розмірі 640 грн.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року відповідачку звільнено від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч.ч. 6, 7 ст.141 ЦПК України,   якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільнено від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Отже, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову понесені судові витрати по сплаті судового збору  за подання позову залишаються за позивачем, а витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 960 грн підлягають компенсації за рахунок держави.
 
Керуючись  ст.ст. 369, 374, 375, 382, 384  ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Гарницького Павла Петровича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.   

 
 
Головуючий                                                                                  Т.О. Невідома

Судді                                                                                               Д.Р. Гаращенко

                                                                                                         А.А. Пікуль