ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 р.	Справа № 520/11331/18	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,
Суддів: Донець Л.О. ,  Макаренко Я.М. ,
за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Слобожанської митниці Держмитслужби на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.02.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., м. Харків по справі № 520/11331/18
          за позовом       ОСОБА_1  
          до      Слобожанської митниці Держмитслужби              
          про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Харківської митниці ДФС, правонаступником якої є Слобожанська митниця Держмитслужби (далі – відповідач), в якому просив суд зобов`язати відповідача, Харківську митницю ДФС, у триденний строк з дня набранням рішенням законної сили передати йому легковий автомобіль Cadillac Seville STS, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер 1G6DW677560130857.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду України від 25.02.2019 року зазначений позов задоволено частково.
Харківська митниця ДФС зобов`язана передати ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) легковий автомобіль Cadillac Seville STS, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер 1G6DW677560130857.
У задоволенні адміністративного позову в іншій його частині позивачу відмовлено. 
Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 05.06.2019 року апеляційну скаргу Харківської митниці ДФС залишено без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2019 року - без змін. 
Постановою Верховного Суду від 15.04.2020 касаційну скаргу Харківської митниці ДФС задоволено частково, постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 05.06.2019 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи  апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги  апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 27.06.2017 року в зону митного контролю міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення “Гоптівка” митного посту “Щербаківка” (в зоні діяльності Харківської митниці ДФС) з України в напрямку Російської Федерації в`їхав ТЗ Cadillac під керуванням гр. Великобританії Homer ОСОБА_4 . Під час проведення митного контролю встановлено, що ТЗ Cadillac був ввезений цим громадянином на митну територію України 07.01.2016 року в зоні діяльності Львівської митниці ДФС, з метою особистого користування в митному режимі тимчасового ввезення строком до 1 року з терміном вивезення до 07.01.2017 року.
27.06.2017 року, у зв`язку з невивезенням станом на 27.06.2017 року ТЗ Cadillac за межі митної території України посадовою особою Харківської митниці ДФС встановлено в діях позивача наявність ознак порушення митних правил за ч. 3 ст. 481 Митного кодексу України (подалі – МК України), та складений відносно нього протокол про ПМП № 0606/80700/17 за ч. 3 ст. 481 МК України  (т. 1, а.с. 29-30).
Вищезазначений ТЗ Cadillac тимчасово вилучений у позивача, як у особи, що не має в Україні постійного місця проживання або адреси, згідно зі ст. 511 МК України в рахунок забезпечення штрафу за протоколом про ПМП від 27.06.2017 року № 0606/80700/17, та розміщений на складі митниці, розташованому на митному і посту “Щербаківка”.
07.12.2017 року Харківською митницею ДФС винесено постанову у справі про ПМП № 606/80700/17, якою вказаного громадянина визнано винним у вчиненні ПМП за ч. 3 ст. 481 МК України, у зв`язку з перевищенням строку тимчасового ввезення ТЗ Cadillac та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17.000,00 грн., який сплачено позивачем 12.01.2018 року  (т. 1, а.с. 31, зворот).
Згідно квитанції № 21249772-1 від 12.01.2018 року штраф у розмірі 17.000,00 грн. позивачем сплачений (т. 1, а.с. 38).
14.03.2018 року до Харківської митниці ДФС надійшла заява позивача від 14.03.2018 року, в якій він просив відповідача повернути вилучений ТЗ Cadillac (т. 1, а.с. 32).
За результатами опрацювання вказаної заяви, Харківською митницею ДФС позивачу надана відповідь № 2073/00-4/20-70-03-05 від 28.03.2018 року про те, що після видачі зі складу ТЗ Cadillac, він не може бути ввезений заявником на митну територію України в режимі тимчасового ввезення, тому, отриманий зі складу митниці ТЗ Cadillac необхідно вивезти за межі митного кордону України.
Крім того встановлено, що згідно з базами даних АСМО “Інспектор” та ЄАІС ДФС України станом на 26.03.2018 року не вивезено за межі митної території України інший транспортний засіб особистого користування, а саме, “MERCEDES-BENZ S430” реєстраційний номер НОМЕР_2 (країна реєстрації - Великобританія), VIN - WDB2200702A053837, ввезений позивачем 31.07.2015 року на митну територію України через пункт пропуску “Гоптівка” у митному режимі “тимчасове ввезення” (т. 1, а.с. 33-34).
12.10.2018 року позивач повторно звернувся до Харківської митниці ДФС із заявою про повернення вилученого ТЗ Cadillac з метою вивезення за межі митної території України. До заяви позивачем надано копія паспорту № 529147182, копія квитанції від 12.01.2018 року щодо сплати штрафу за постановою Харківської митниці ДФС від 07.12.2017 року у справі про ПМП № 606/80700/17, копія постанови Харківської митниці ДФС від 07.12.2017 року у справі про ПМП № 606/80700/1 (т.1, а.с. 36).
За результатами опрацювання цієї заяви, Харківською митницею ДФС позивачу надана відповідь № 7584/00- 4/20-70-03-05 від 19.10.2018 року про те, що для остаточного вирішення питання щодо можливості та умов транзитного переміщення територією України цього ТЗ необхідно надати для здійснення митного контролю свідоцтво про чинну реєстрацію транспортного засобу (т. 1, а.с. 44-46).
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що згідно квитанції №21249772-1 від 12.01.2018 року позивачем сплачено штраф у розмірі 17.000,00 грн., тобто виконані вимоги, встановлені у протоколі про порушення митних правил № 0606/80700/17 від 27.06.2017 року та у постанові про порушення митних правил № 605/80700/17 від 08.08.2017 року, що були підставою для тимчасового вилучення транспортного засобу, рішення про конфіскацію транспортного засобу Cadillac Seville STS, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер 1G6DW677560130857 відповідачем не приймалось, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог позивача в частині зобов`язання Харківської митниці ДФС передати Дугласу Хомеру (Douglas ОСОБА_5 ) легковий автомобіль Cadillac Seville STS, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер 1G6DW677560130857.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 318 Митного кодексу України (далі - МК України) митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України.
Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 321 МК України товари, транспортні засоби комерційного призначення перебувають під митним контролем з моменту його початку і до закінчення згідно із заявленим митним режимом.
У разі ввезення на митну територію України товарів, транспортних засобів комерційного призначення митний контроль розпочинається з моменту перетинання ними митного кордону України.
Відповідно до п.1. ч. 6 вказаної статті МК України у разі ввезення на митну територію України перебування товарів під митним контролем закінчується після закінчення митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що перемішуються через митний кордон України, за винятком митних і режимів, які передбачають перебування під митним контролем протягом усього часу дії митного режиму.
Згідно з ч. І ст. 380 МК України тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих І обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов`язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом.
Частиною 2 вказаної статті МК України встановлено, що транспортні засоби для особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, не підлягають письмовому декларуванню та звільняються від проведення заходів офіційного контролю, а також від подання документів та/або відомостей, що підтверджують дотримання встановлених заборон та/або обмежень щодо переміщення транспортних засобів особистого користування через митний кордон України. Пропуск таких транспортних засобів через митний кордон України здійснюється без застосування до них заходів гарантування, передбачених розділом X цього Кодексу.
Відповідно до ч. 5 ст. 380 МК України тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування повинні бути вивезені за межі митної території України з  дотриманням строків, установлених відповідно до вимог цього Кодексу, або поміщені у митні режими відмови на користь держави, знищення або руйнування чи можуть бути оформлені для вільного обігу на митній території України за умови сплати митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.
Відповідно до ст. 461 МК України за порушення митних правил можуть бути накладені такі адміністративні стягнення: 1) попередження; 2) штраф; 3) конфіскація товарів, транспортних засобів комерційного призначення - безпосередніх предметів порушення митних правил, товарів, транспортних засобів із спеціально виготовленими сховищами (тайниками), що використовувалися для приховування товарів - безпосередніх предметів порушення митних правил від митного контролю (крім транспортних засобів комерційного призначення, які використовуються виключно для перевезення пасажирів і товарів через митний кордон України за визначеними маршрутами та рейсами, що здійснюються відповідно до розкладу руху на підставі міжнародних договорів, укладених відповідно до закону), а також транспортних засобів, що використовувалися для переміщення товарів - безпосередніх предметів порушення митних правил через митний кордон України поза місцем розташування митного органу.
Тимчасове вилучення товарів, транспортних засобів і документів здійснюється відповідно до ст. 511 МК України.
Частиною 1 ст. 511 МК України визначено, що товари - безпосередні предмети порушення митних правил та відповідні документи, необхідні як докази у справі про порушення митних правил, можуть тимчасово вилучатися. Документи, які перебувають в електронному вигляді, вилучаються разом з відповідними носіями.
Відповідно до частини 2 ст. 511 МК України у разі виявлення порушень митних правил, передбачених частиною шостою ст. 470, ст. ст. 471 - 473, 476, частиною шостою ст. 481, ст. ст. 482 - 484 МКУ, тимчасове вилучення товарів, у тому числі транспортних засобів особистого користування, транспортних засобів комерційного призначення, які підлягають конфіскації відповідно до цих статей, а також відповідних документів є обов`язковим.
Відповідно до частини другої статті 511 МК України, у разі виявлення порушень митних правил, передбачених частиною шостою статті 470, статтями 471 - 473, 476, частиною шостою статті 481, статтями 482 - 484 МК України, тимчасове вилучення товарів, у тому числі транспортних засобів особистого користування, транспортних засобів комерційного призначення, які підлягають конфіскації відповідно до цих статей, а також відповідних документів є обов`язковим.
Згідно із частиною третьою статті 511 МК України, у разі вчинення порушення митних правил особою, яка не має в Україні постійного місця проживання або адреси, допускається вилучення товарів, транспортних засобів у кількості, необхідній для забезпечення стягнення штрафу або вартості товарів, транспортних засобів відповідно до частини другої статті 541 МК України.
Тимчасово вилучені товари, у тому числі транспортні засоби особистого користування, транспортні засоби комерційного призначення та документи повинні бути перелічені у протоколі, що складається в передбачених МК України випадках, або в доданому до нього описі з точним зазначенням кількості, міри, ваги та особливих ознак цих товарів, транспортних засобів та документів, а також вартості товарів, транспортних засобів (частина четверта статті 511 МК України).
Разом з тим, відповідно до ст. 512 МК України, тимчасове вилучення товарів, транспортних засобів та документів, зазначених у частині 1 ст. 511 МК України, може бути оскаржено в порядку, встановленому главою 4 МК України та іншими законами України.
27.06.2017 року в зону митного контролю міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення “Гоптівка” митного посту “Щербаківка” (в зоні діяльності Харківської митниці ДФС) з України в напрямку Російської Федерації в`їхав ТЗ Cadillac під керуванням гр. Великобританії Homer ОСОБА_4 . Під час проведення митного контролю встановлено, що ТЗ Cadillac був ввезений цим громадянином на митну територію України 07.01.2016 року в зоні діяльності Львівської митниці ДФС, з метою особистого користування в митному режимі тимчасового ввезення строком до 1 року з терміном вивезення до 07.01.2017 року.
27.06.2017 року, у зв`язку з не вивезенням станом на 27.06.2017 року ТЗ Cadillac за межі митної території України посадовою особою Харківської митниці ДФС встановлено в діях позивача наявність ознак порушення митних правил за ч. 3 ст. 481 Митного кодексу України (подалі – МК України), та складений відносно нього протокол про ПМП № 0606/80700/17 за ч. 3 ст. 481 МК України (т. 1, а.с. 29-30).
Вищезазначений ТЗ Cadillac тимчасово вилучений у позивача, як у особи, що не має в Україні постійного місця проживання або адреси, згідно зі ст. 511 МК України в рахунок забезпечення штрафу за протоколом про ПМП від 27.06.2017 року № 0606/80700/17, та розміщений на складі митниці, розташованому на митному і посту “Щербаківка”.
07.12.2017 року Харківською митницею ДФС винесено постанову у справі про ПМП №606/80700/17, якою вказаного громадянина визнано винним у вчиненні ПМП за ч. 3 ст. 481 МК України, у зв`язку з перевищенням строку тимчасового ввезення ТЗ Cadillac та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17.000,00 грн., який сплачено позивачем 12.01.2018 року (т. 1, а.с. 31, зворот).
Згідно квитанції № 21249772-1 від 12.01.2018 року штраф у розмірі 17.000,00 грн. позивачем сплачений (т. 1, а.с. 38).
14.03.2018 року до Харківської митниці ДФС надійшла заява позивача від 14.03.2018 року, в якій він просив відповідача повернути вилучений ТЗ Cadillac (т. 1, а.с. 32).
За результатами опрацювання вказаної заяви, Харківською митницею ДФС позивачу надана відповідь № 2073/00-4/20-70-03-05 від 28.03.2018 року про те, що після видачі зі складу ТЗ Cadillac, він не може бути ввезений заявником на митну територію України в режимі тимчасового ввезення, тому, отриманий зі складу митниці ТЗ Cadillac необхідно вивезти за межі митного кордону України.
Крім того встановлено, що згідно з базами даних АСМО “Інспектор” та ЄАІС ДФС України станом на 26.03.2018 року не вивезено за межі митної території України інший транспортний засіб особистого користування, а саме, “MERCEDES-BENZ S430” реєстраційний номер НОМЕР_2 (країна реєстрації - Великобританія), VIN - WDB2200702A053837, ввезений позивачем 31.07.2015 року на митну територію України через пункт пропуску “Гоптівка” у митному режимі “тимчасове ввезення” (т. 1, а.с. 33-34).
12.10.2018 року позивач повторно звернувся до Харківської митниці ДФС із заявою про повернення вилученого ТЗ Cadillac з метою вивезення за межі митної території України. До заяви позивачем надано копія паспорту № 529147182, копія квитанції від 12.01.2018 року щодо сплати штрафу за постановою Харківської митниці ДФС від 07.12.2017 року у справі про ПМП № 606/80700/17, копія постанови Харківської митниці ДФС від 07.12.2017 року у справі про ПМП № 606/80700/1 (т. 1, а.с. 36).
За результатами опрацювання цієї заяви, Харківською митницею ДФС позивачу надана відповідь № 7584/00- 4/20-70-03-05 від 19.10.2018 року про те, що для остаточного вирішення питання щодо можливості та умов транзитного переміщення територією України цього ТЗ необхідно надати для здійснення митного контролю свідоцтво про чинну реєстрацію транспортного засобу (т. 1, а.с. 44-46).
З матеріалів справи, колегією суддів встановлено, що реєстраційне свідоцтво №1052911 ( т. 1, а.с. 41-43), містить відмітку про закінчення терміну його реєстрації 31 січня 2016 року. Таким чином, на час виникнення спірних відносин дійсно реєстраційне свідоцтво втратило чинність. Разом з тим, колегія суддів зазначає, що без наявності у позивача транспортного засобу Cadillac ОСОБА_6 STS він позбавлений можливості здійснити його реєстрацію, а тому вимогу відповідача про надання чинного свідоцтва про реєстрацію  неможливо виконати без видачі авто.  Разом з тим, колегія суддів зазначає, що закінчення терміну чинності свідоцтва про реєстрацію №1052911 не було підставою для тимчасового вилучення ТЗ Cadillac Seville STS. Згідно постанови від 07.12.2017 року у справі про порушення митних правил № 606/80700/17 відповідачем накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000,00 грн. за перевищення строку тимчасового ввезення транспортного засобу більше ніж на десять діб. Штраф у розмірі 17000,00 грн. позивачем сплачений, що підтверджується квитанцією №21249772-1 від 12.01.2018 року (т. 1, а.с. 38). Таким чином, позивачем було сплачено штраф за порушення митних правил, що було підставою для тимчасового вилучення ТЗ Cadillac ОСОБА_7 , вимоги митного органу були виконані, а тому відмова в повернення позивачу транспортного засобу після сплати штрафу є неправомірною.
При цьому колегія суддів зазначає, що рішення щодо конфіскації вилученого транспортного засобу Cadillac Seville STS, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер 1G6DW677560130857, Харківською митницею ДФС не приймалось. Доказів зворотнього відповідачем не надано.  
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність підтвердження права власності позивача на ТЗ Cadillac Seville STS, 2006 року випуску, реєстраційний номер 1-052911, ідентифікаційний номер 1G6DW677560130857, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пункту 2 Правил митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України, затверджених наказом Державної митної служби України від 17 листопада 2005 року №1118 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 листопада 2005 року за №1428/11708), власник ТЗ - громадянин, що відповідно до законів України має право власності на ТЗ, яке підтверджується документально;
документи, що підтверджують право власності на ТЗ:
а) придбані (отримані) у громадян чи підприємств - засвідчені нотаріально в країні придбання або в консульських установах чи в посольствах України договори купівлі-продажу, міни чи дарування тощо;
б) придбані в підприємств - оформлені на відповідних  бланках і завірені  печатками  цих осіб чи інших організацій та установ оригінали  рахунків, чеків, рахунків-фактур, інвойсів, інших документів. У цих документах, крім чеків, згідно з формою відповідного бланка повинні бути зазначені дата продажу, номери шасі (рами), кузова (або ідентифікаційний номер), двигуна ТЗ, його модель і рік виготовлення,  а також прізвище, ім`я, по батькові особи, якій продано ТЗ;
в) технічні паспорти, технічні талони, сервісні книжки, реєстраційні свідоцтва та інші документи на ТЗ, видані вповноваженими органами країни придбання, із зазначенням власника ТЗ або відміткою про зняття ТЗ з обліку; документи контролю за доставкою ТЗ до митного органу призначення, оформлені в установленому порядку: попередня декларація для громадян; повідомлення про транзитне переміщення ТЗ.
Наявним в матеріалах справи рахунком-фактурою та його офіційним перекладом від 21.12.2015 року підтверджено купівлю позивачем ТЗ Cadillac Seville STS, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер 1G6DW677560130857 у Ауто Сейл НВ (АТ «Продаж автівок»), вказано що оплату за авто здійснено готівкою (т. 1, а.с. 88-89) Також у позивача наявне свідоцтвом про реєстрацію ТЗ № 1052911, яке було дійсне до 31 січня 2016 року. Крім того, згідно офіційного листа ОСОБА_8 , менеджера компанії Авто Сейл НВ, ним підтверджено, що позивач є власником автомобіля Cadillac Seville STS, номер шасі НОМЕР_3 , який був придбаний у компанії Авто Сейл НВ, ОСОБА_2 були передані всі наявні оригінали документів на автомобіль, що надає йому юридичне право і право власності відповідно з бельгійським законодавством в якості власника транспортного засобу (т. 1, а.с. 151-152).
Разом із цим, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_2 , як власнику ТЗ, відповідачем надано право перетину державного кордону України на підставі тих самих документів, які наразі викликають сумніви у наявності права власності позивача на вказаний автомобіль.
Колегія суддів зауважує, що за своїм змістом стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує право на мирне володіння майном і обумовлює випадки втручання у таке право мирного володіння майном, а відповідно до тлумачення й усталеної практики Європейського суду з прав людини (напр. рішення в справах “Спорронг і Льоннрот проти Швеції”, “Джеймс та інші проти Сполученого Королівства”, “Іммобільяре Саффі” проти Італії”, “East/West Alliance Limited” проти України”, “Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії” тощо) в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції слід виокремлювати три норми: • перша норма (перше речення першого абзацу) – має загальний характер і закладає принцип мирного володіння майном; • друга норма (друге речення першого абзацу) - охоплює питання позбавлення права власності та визначає для цього певні критерії і умови; • третя норма (другий абзац) - визнає право договірних держав, зокрема, контролювати використання майна в загальних інтересах. При цьому, як підтверджується практикою Суду, друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.
Вирішуючи питання про предмет правового регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції, доречно з`ясувати, що ж таке володіння майном у розумінні Конвенції. Так, поняття “майно”, якому надається захист за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, що є ширшим за звичне розуміння правом власності на речі матеріального світу та, відповідно до тлумачення Європейського суду з прав людини (рішення в справах “Спорронґ і Льоннрот проти Швеції”, “Ван Марле проти Нідерландів”, “Колишній Король Греції та інші проти Греції”, “Балан проти Молдови”, “Стебницький та “Комфорт” проти України”, “Мелахер та інші протиАвстрії”, “Беєлер проти Італії”, “Амбруозі проти Італії”, “Гайдук та інші проти України”, “Мюллер протиАвстрії”, “Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії”. “Совтрансавто-Холдинг” проти України” та ін.), охоплює низку економічних як матеріальних, так і нематеріальних інтересів (активів).
Зокрема, до майна відносяться: нерухомість; рухоме майно; банківські внески; прибутки, що випливають з власності (напр. орендна плата); частка у пенсійному фонді; кошти, належні до виплати; “правомірні очікування” вчиняти певні дії відповідно до виданого дозволу (напр. здійснювати запланований розвиток території); акції компаній; патенти; дозволи; ліцензії; права інтелектуальної власності; Право на здійснення підприємницької діяльності; зароблений, але неодержаний прибуток; клієнтура та ін. Однак, не вважається майном, зокрема: сподівання на визнання існування “старого” права власності, яке давно було неможливо використовувати ефективно; умовна вимога, яка втрачає силу внаслідок її недотримання; право на набуття майна, наміри стосовно набуття власності.
Критерій законності втручання Принцип (критерій) законності означає, що втручання у право власності особи повинно провадитися на підставі закону, при цьому: • До відносин щодо позбавлення державою власності своїх громадян застосовується національне законодавство (рішення Європейського суду з прав людини в справі “Джеймс та інші проти Сполученого Королівства”) • Під “законом” розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм (рішення Європейського суду з прав людини в справі “Щокін проти України”) • Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів, а Європейський суд з прав людини перевіряє, чи спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Європейського суду з прав людини (рішення Європейського суду з прав людини в справі “Щокін проти України”)
Критерій суспільного інтересу • Втручання в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у втручанні в право у формі публічного (загального, суспільного) інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності Критерій пропорційності • Критерій (прицип) пропорційності, тобто дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та приватними інтересами особи, розглядається в практиці Європейського суду з прав людини як невід`ємна частина та інструмент верховенства права, зокрема в питаннях захисту права власності • Дотримання принципу пропорційності вимагає досягнення справедливого балансу між загальними інтересами всього суспільства і вимогами щодо захисту фундаментальних прав приватних осіб • Якщо ж на особу внаслідок ужитих заходів покладається “значний індивідуальний тягар”, вважається, що справедливого балансу інтересів досягнуто не було (рішенням Європейського суду з прав людини у справах “Брумареску проти Румунії”, “Трегубенко проти України”) • Відтак, повинно існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (рішення Європейського суду з прав людини у справі “Прессос Компанія Нав`єря ОСОБА_9 та інші проти Бельгії”)
Питання пропорційності є оціночним і визначається у кожному випадку з урахуванням фактичних обставин. Більше того, вирішуючи питання про те, чи було дотримано цієї вимоги, Європейський суд з прав людини визнає, що держава користується широкою свободою розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети заходу, про який йдеться. Проте Європейський суд з прав людини не може не скористатися своїм повноваженням щодо здійснення перевірки та повинен визначити, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом заявника на “мирне володіння його майном” в розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі “Звольски та Звольська проти Республіки Чехія”). • При цьому, оцінюючи наявність справедливого балансу, метою принципу пропорційності не с досягнення “соціальної справедливості” як такої в абсолюті, а досягнення розумного співвідношення між приватним і загальним інтересами. Тобто. порушенням принципу пропорційності є не саме ущемлення прав особи, а істотний дисбаланс між заходами, вжитими для забезпечення загальних інтересів суспільства, та потребою захищати право особи на мирне володіння своїм майном. Таким чином, втручання в право власності, навіть якщо воно відповідає першим двом критеріям (тобто має законну мету, а також здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства), все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства, що є недопустимим.
Зокрема в рішенні "EAST/WEST ALLIANCE LIMITED” ПРОТИ УКРАЇНИ" суд зазначив що згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах “Їммобіліаре Саффі проти Італії” [ВП], заява N 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та “Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії” [ВЩ, заява N 71243/01, п. 93, від 25.10.2012 року).
Колегія суддів зазначає, що перша та найбільш важлива вимога статті І Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-11). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Куиюглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10.05.2007 року).
Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірним тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення віл 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства". п. 50, Series А N 98).
За наведеного, погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що у даному випадку право позивача на володіння спірним автомобілем є порушеним в розумінні положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, та підлягає відновленню.
На час розгляду справи судом апеляційної інстанції ТЗ Cadillac ОСОБА_7 був повернутий позивачу та вивезений за межі території України, що підтверджено представником відповідача у судовому засіданні.
На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.
При цьому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства при зобов`язанні Харківської митниці ДФС передати позивачу легковий автомобіль Cadillac Seville STS, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер 1G6DW677560130857 при невстановленні факту порушення відповідачем прав позивача.
Відповідно до пунктів 1-10 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю; 7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 8) примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Таким чином, суд при задоволенні позову може обрати інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів. Отже, задоволення позову в частині покладення обов`язку на Харківську митницю ДФС  передати Дугласу Хомеру (Douglas Homer) легковий автомобіль Cadillac Seville STS, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер 1G6DW677560130857 не суперечить приписам процесуального законодавства.
Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляду.
Згідно ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача у справі.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.02.2019 року по справі №520/11331/18 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Слобожанської митниці Держмитслужби  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.02.2019 року по справі №520/11331/18  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	О.М. Мінаєва	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Л.О. Донець    Я.М. Макаренко   	
Повний текст постанови складено  26.06.2020 року