Постанова  
Іменем  України
 
07 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 607/5107/18-ц
 
провадження № 61-6403св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - приватне акціонерне товариство «Галіція Дистилері»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 05 листопада 
2018 року у складі судді Федорончука В. Б. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 01 березня 2019 року у складі колегії суддів: 
Хома М. В., Костів О. З., Щавурської Н. Б.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 
до приватного акціонерного товариства «Галіція Дистилері» (далі - 
ПрАТ «Галіція Дистилері») про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу 
та моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що наказом ПрАТ «Галіція Дистилері» 
від 05 березня 2018 року № 19 його було звільнено з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, ув`язку із його відсутністю на роботі без поважних причин 06 жовтня 2017 року, у робочі дні з 19 по 31 січня, 
з 01 по 08 лютого 2018 року та з 08 год. 00 хв. по 15 год. 20 хв. 09 лютого 2018 року.
Вважав, що його звільнено незаконно, оскільки прогулу він не вчиняв, 
та здійснено з особистої неприязні генерального директора до нього 
та є вже п`ятим за рахунком.
Зазначав, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 січня 2018 року його в черговий раз поновлено на роботі. Вказане рішення не було виконано, а лише формально винесено наказ про поновлення на роботі, про що він дізнався після отримання постанови Бучацього міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління у Тернопільській області про закінчення виконавчого провадження, зокрема 09 лютого 
2018 року, і в цей же день з`явився на роботу. 
З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив суд: поновити його 
на роботі, стягнути моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн, середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період 
з 06 по 26 березня 2018 року у розмірі 6 983,85 грн та середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 жовтня 2017 року 
по 18 січня 2018 року, не охоплений судовим рішенням про поновлення 
на роботі від 18 січня 2018 року у розмірі 28 400,00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області 
від 05 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «Галіція Дистилері» на користь ОСОБА_1 28 400,99 грн середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період 
з 31 жовтня 2017 року по 18 січня 2018 року включно.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при звільненні позивача відповідачем були дотримані вимоги чинного трудового законодавства, 
а тому суд першої інстанції вважав відсутніми підстави для поновлення його на роботі, стягнення моральної шкоди та середньомісячного заробітку 
за час вимушеного прогулу за період з 05 березня 2018 року.
При цьому суд першої інстанції вважав, що позивач був позбавлений можливості збільшити розмір позовних вимог у справі № 607/13039/17-ц про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 січня 2018 року 
у вказаній справі, яке набрало законної сили, було задоволено вимоги позивача про стягнення середньомісячного заробітку за період з 07 жовтня 2017 року по 30 жовтня 2017 року включно у розмірі 7 449,44 грн. У зв`язку із чим середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період 
з 31 жовтня 2017 року по 18 січня 2018 року включно також підлягає 
стягненню з відповідача.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 01 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ПрАТ «Галіція Дистилері» задоволено частково. Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 05 листопада 2018 року змінено 
у частині стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31 жовтня 2017 року по 18 січня 2018 року із 28 400,00 грн 
до 25 607,45 грн, вираховувавши із цієї суми передбачені законом податки та інші обов`язкові збори і платежі.
У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для поновлення позивача на роботі, стягнення моральної шкоди 
та середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період 
з 05 березня 2018 року, оскільки при його звільненні відповідачем були дотримані вимоги чинного трудового законодавства.
Також суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період 
з 31 жовтня 2017 року по 18 січня 2018 року включно, що не охоплений судовим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 січня 2018 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі.
При цьому вважав, що підлягає зміні сума стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31 жовтня 2017 року 
по 18 січня 2018 року із 28 400,00 грн до 25 607,45 грн, оскільки у зазначений період було 55 робочих днів, а не 61 робочий день, як рахував суд першої інстанції. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у березні 2019 року до Верховного Суду, представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись 
на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої 
та апеляційної інстанцій у частині відмови у задоволенні його позовних вимог та в цій частині передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2019 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи 
із Бучацького районного суду Тернопільської області.
У липні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Вважав, що його необізнаність про прийняття відповідачем наказу про поновлення на роботі від 19 січня 2018 року та необізнаність його про закінчення виконавчого провадження щодо його поновлення на роботі 
до 09 лютого 2018 року є поважною причиною нез`явлення його на роботі після ухвалення відповідного судового рішення до 09 лютого 2018 року, 
і він не зобов`язаний був вчиняти будь-які дії для з`ясування факту поновлення його на роботі, очікуючи примусового виконання судового рішення органом державної виконавчої служби.
Зазначав, що законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. У зв`язку із чим, вважав, що вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази поважності причин нез`явлення працівника на роботі.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У липні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ПрАТ «Галіція Дистилері», у якому відповідач посилався на те, 
що касаційна скарга є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій у повному обсязі з`ясовано обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, надано належну оцінку всім доказам, поясненням 
та запереченням, наданим сторонами.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 18 січня 2018 року ОСОБА_1 поновлено на роботі у ПрАТ «Галіція Дистилері» на посаді виконавчого директора, стягнуто з останнього на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період 
з 07 по 30 жовтня 2017 року. 
Вказане рішення допущено до негайного виконання у частині поновлення 
на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за один місяць 
(а. с. 12-15).
19 січня 2018 року ПрАТ «Галіція Дистилері» виконало судове рішення 
у частині негайного виконання, генеральний директор ПрАТ «Галіція Дистилері» Татарінов В. В. видав наказ від 19 січня 2018 року № 11/1 про поновлення ОСОБА_1 на посаді виконавчого директора (а. с. 16).
Зазначений наказ 24 січня 2018 року був відправлений поштою 
ОСОБА_1 , проте не був вручений після двох невдалих спроб вручити (а. с. 144-151).
З дня ухвалення судового рішення і до 09 лютого 2018 року ОСОБА_1 
не з`являвся на роботі. 
26 січня 2018 року він отримав виконавчий лист про поновлення його 
на роботі та 29 січня 2018 року пред`явив до примусового виконання 
у Бучацький міжрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління у Тернопільській області.
Постановою відділу Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління у Тернопільській області 
від 30 січня 2018 року було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 січня 2018 року, яким поновлено 
ОСОБА_1 на роботі у ПрАТ «Галіція Дистилері» (а. с. 152).
Постановою відділу Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління у Тернопільській області 
від 31 січня 2018 року вказане виконавче провадження було закінчено 
у зв`язку із наявністю наказу від 19 січня 2018 року № 11/1 про поновлення ОСОБА_1 на посаді виконавчого директора ПрАТ «Галація Дистилері» (а. с. 153).
На робочому місці ОСОБА_1 з`явився 09 лютого 2018 року 
о 15 год. 20 хв.
Про відсутність ОСОБА_1 на роботі протягом цілого робочого дня 
19 січня 2018 року, 22-26 січня 2018 року, 29 січня - 02 лютого 2018 року, 
05-08 лютого 2018 року та з 8 год. 00 хв. до 15 год. 20 хв. 09 лютого 
2018 року складено відповідні акти комісіями у складі трьох працівників ПрАТ «Галіція Дистилері» (а. с. 127-141).
Наказом ПрАТ «Галіція Дистилері» від 05 березня 2018 року № 19 
ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 4 
статті 40 КЗпП України за прогули (а. с. 18).
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_1 , подана представником - ОСОБА_2 , задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні 
чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Однією з гарантій забезпечення права громадянин на працю 
є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист 
від необґрунтованої відмови у прийнятті і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
За правилами статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених 
за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, 
що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи 
до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого 
чи середнього спеціального учбового закладу).
У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункту 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником 
або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147 (1), 148, 
149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, 
чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, 
чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку 
і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
Отже вирішуючи спір суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив із того, що позивач був відсутнім на роботі та не виконував свої посадові обов`язки, про що було складено відповідні акти, поважності причин відсутності на роботі у ці дні ОСОБА_1 суду не надав, тобто допустив прогул без поважних причин, 
а тому у відповідача були правові підстави припинити з ним трудові правовідносини та звільнити його з посади на підставі пункту 4 
статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо поновлення його на роботі, стягнення моральної шкоди 
та середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період 
з 05 березня 2018 року.
Посилання у касаційній скарзі як на підставу для скасування оскаржуваного судового рішення судів першої та апеляційної інстанцій на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться до незгоди заявника 
з висновками суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.
Інші доводи касаційної скарги не спростовують законність 
та обґрунтованість судових рішень, а також містять посилання на факти, 
що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій.
З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами першої 
та апеляційної інстанцій норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи у цій частині.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області 
від 05 листопада 2018 року у незміненій частині та постанову Тернопільського апеляційного суду від 01 березня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               С. Ф. Хопта 
Є. В. Синельников
В. В. Шипович