Справа № 302/79/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

14 серпня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: 
головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Кожух О.А. та Фазикош Г.В,,                                                переглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Міжгірського районного суду від 25 березня 2020 року (у складі судді Цімботи В.І.) за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, -
ВСТАНОВИВ:
       АТ КБ «ПриватБанк» (надалі – Банк) звернувся до суду з позовом у січні 2020 р. 
       Просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 04.11.2008 р. у розмірі 17 927, 21 грн. і 2102 грн. у відшкодування судових витрат.
       На обґрунтування позовних вимог указав, що ОСОБА_1 звернулася до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 04.11.2008 р., згідно з якої отримала кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
       Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті складає між нею і Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
       Банк виконав свої зобов`язання за договором у повному обсязі, а саме надав відповідачеві можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбаченими договором і в межах установленого кредитного ліміту.
       У зв`язку із значним порушенням зобов`язань за кредитним договором і з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 01.12.2019 р. має заборгованість 17 927,21 грн., із яких: 3 923,49 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 625,54 грн. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно з ст.625 ЦК України; 12 286,41 грн. – пеня; 250 грн. – штраф (фіксована частина); 841,77 грн. – штраф (процентна складова).
       Рішенням Міжгірського районного суду від 25 березня 2020 р. позов Банку задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку суму 17 927,21 грн. із яких: - 3 923,49 грн. – тіло кредиту; - 3 923,49 грн.. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; - 625,54 грн. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України; - 12 286,41 грн. – нарахована пеня; - 250 грн. – штраф (фіксована частина); - 841,77 грн. – штраф (процентна складова) та 2120 грн. у відшкодування судового збору.
ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог Банку відмовити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:
-суд першої інстанції із порушенням норм процесуального права, не взяв до уваги заяву відповідача про відкладення справи у зв`язку із запровадженням карантинних заходів;
-судом першої інстанції не було взято до уваги висновок Верховного Суду України від 20 листопада 2013 р. про стягнення заборгованості за споживчим кредитом після спливу позовної давності, а у спірних правовідносинах заборгованість по кредитному договору нарахована за період із 04.11.2008 р. по 01.12.2019 р., тобто після спливу позовної давності;
-суд неправомірно стягнув із відповідача на користь Банку судовий збір, оскільки ОСОБА_1 є особою із інвалідністю (ІІ група).
Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.
Апеляційну скаргу належить задовольнити частково, рішення скасувати, а позовні вимоги задовольнити частково, із таких мотивів.
Суд виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог.
Колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції оскільки ним неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.
Як видно з матеріалів справи ОСОБА_1 31.10.2008 р. було підписано заяву на отримання банківських послуг (а.с.25).
У цій заяві зазначено, що позичальник ознайомився із Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт), а також Тарифами банку. 
Отже, цією заявою доводиться факт звернення відповідача до Банку за отриманням банківських послуг. Проте, анкета-заява не містить інформації про те, яку саме послугу заявник просить надати.
До позовної заяви Банком додано Умови та Правила надання банківських послуг (а.с.27-43)
Із розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 30.09.2019 р. усього заборгованість за кредитом склала 17 927,21 грн. (а.с.24 зворот).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку Банк).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (зокрема, грошові кошти, у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно з ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги, просив стягнути: заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за простроченим тілом кредиту, відсотки на прострочений кредит, пеню і штрафи.
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася із ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи, на момент підписання заяви, взагалі містили умови, зокрема, щодо одностороннього збільшення суми кредитного ліміту, сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Колегія суддів вважає, що в цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», а приєднані до позовної заяви Умови та Правила не містять тих умов надання послуг, на які посилається позивач у позовній заяві.
За таких обставин і без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, колегія суддів зауважує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових Умов та Правил, чи можливості використання Банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві, яка безпосередньо підписана позичальником.
Відтак, позивач не довів факту прийняття відповідачем запропонованих йому умов, зокрема, щодо збільшення розміру кредитного ліміту, щодо розміру відсотків і штрафів.
Відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також те, що ОСОБА_1 погодилася на збільшення розміру кредитного ліміту та на сплату штрафів за невиконання зобов`язань. Банк не надав належних і допустимих доказів щодо збільшення відповідачеві розміру кредитного ліміту, часу його встановлення. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Відтак, відсутні підстави вважати, що при підписанні заяви ОСОБА_1 , Банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Оскільки надана позивачем заява не містить умов про суму кредитного ліміту, строк повернення кредиту (користування ним), не містить відомостей про отримання конкретної картки, порядок сплати неустойки, тому сам по собі розрахунок заборгованості не свідчить про те, що з позичальником досягнуто домовленості про збільшення розміру кредитного ліміту, розмір відсотків, штрафів.
Колегія суддів констатує, що із заяви підписаної відповідачем не можливо встановити на отримання яких саме банківських послуг було волевиявлення ОСОБА_1 . Указана заява не містить відомостей, які б вказували на: прохання відповідача отримати саме кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку; домовленість сторін про розмір кредитного ліміту, розмір відсотків за користування кредитом та порядок розрахунків щомісячного платежу; підтвердження видачі позивачем та одержання відповідачем певної кредитної картки.
Приєднані по позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг не підписані відповідачем.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У апеляційній скарзі відповідач не заперечує, що отримувала в Банку відповідні послуги, однак посилається на закінчення строків позовної давності, колегія суддів не бере до уваги цей довід, оскільки він суперечить обставинам справи та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Судом першої інстанції узагалі не досліджувалися письмові докази, які були надані Банком на обґрунтування свої позовних вимог. Це підтверджується тим, що суд стягнув із відповідача на користь Банку суму заборгованості в розмірі 17 927,21 грн., і вказав у резолютивній частині з чого складається ця сума (3923,49+3923,49+625,54+12286,41+250+841,77), але якщо підсумувати ці суми, то виходить 21 850,70 грн. указане свідчить про те, що судом першої інстанції узагалі не перевірялися суми, які Банк пред`явив до стягнення із відповідача.
Судом першої інстанції узагалі не вказано з яких він виходив мотивів задовольняючи позовні вимоги, не вказані норми матеріального закону, що регулюють спірні правовідносини.
Також судом із порушенням вимог процесуального закону було стягнуто з відповідача на користь Банку судовий збір. Відповідач є особою із інвалідністю (ІІ група), відтак вона звільнена від сплати судового збору у всіх інстанціях.
       Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги та відповідно до ст. ст. 374 ч.1 п.2 ЦПК України оскаржене рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового про часткове задоволення позову.
       Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 2.Рішення Міжгірського районного суду від 25 березня 2020 року скасувати.                                                                                         3.Позов акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.                                                         4.Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 3923,49 (три тисячі дев`ятсот двадцять три) грн. заборгованості за тілом кредиту відповідно до кредитного договору № б/н від 04.11.2008 р.                                          5.У задоволенні решти позовних вимог відмовити.                         6.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                                                         7.Повне судове рішення складено 14 серпня 2020 р.
Судді: