ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року	Львів	Справа № 803/2375/14 пров. № А/857/7406/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 

головуючого судді                                                 Святецького В.В., 
суддів                                                               Довгополова О.М., Гудима Л.Я.,
                    з участю секретаря судового засідання        Гнідець Р.І.,           

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державної митної служби України, Волинської  митниці Держмитслужби на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року  у справі № 803/2375/14 (головуючий суддя Анрусенко О.О., судді: Ковальчук В.Д., Костюкевич С.Ф.,  м. Луцьк, час ухвалення 11:48 год., повний текст рішення складений 25 травня 2020 року) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України, Волинської митниці Держмитслужби, Державної фіскальної служби України про скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,  -

В С Т А Н О В И В :

           24 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Міністерства доходів і зборів України, Ягодинської митниці Міндоходів, Державної казначейської служби України, в якому просив : а) визнати протиправними та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України від 29 жовтня 2014 року № 2159-о ,,Про звільнення ОСОБА_1 ” та наказ Ягодинської митниці Міндоходів від 29 жовтня 2014 року № 466-0 ,,Про оголошення наказу Міністерства доходів і зборів України від 29 жовтня 2014 року № 2159-о”;
б) поновити його на публічній службі - в податковій міліції та на посаді заступника начальника оперативного управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Ягодинської митниці Міндоходів з 29 жовтня 2014 року;
в) стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 250000 грн.
Ухвалою від 21.02.2020 Волинський окружний адміністративний суд допустив у справі заміну первісних відповідачів Міністерство доходів і зборів України його правонаступником - Державною митною службою України, Ягодинську митницю Міндоходів її правонаступником - Волинською митницею Держмитслужби, Державну казначейську службу України в частині вимог про стягнення моральної шкоди на Міністерство доходів і зборів України.
Ухвалою від 12.03.2020 року суд першої інстанції залучив до участі у справі співвідповідачем Державну фіскальну службу України.
Рішенням від 12 травня 2020 року Волинський окружний адміністративний суд позовні вимоги задовольнив частково.
Визнав протиправним і скасував наказ Міністерства доходів і зборів України від 29 жовтня 2014 року № 2159-о ,,Про звільнення ОСОБА_1 ”. 
Визнав протиправним і скасував наказ Ягодинської митниці Міндоходів від 29 жовтня 2014 року №466-О ,,Про оголошення наказу Міністерства доходів і зборів України від     29.10.2014 № 2159-о ,,Про звільнення ОСОБА_1 ” .
Поновив   ОСОБА_1 на публічній службі в податковій міліції та на посаді заступника начальника оперативного управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Ягодинської митниці Міндоходів з 29 жовтня 2014 року.
Також суд стягнув з Волинської митниці Держмитслужби  на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі 709355,36     грн.
Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на публічній службі в податковій міліції та на посаді заступника начальника оперативного управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Ягодинської митниці Міндоходів та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у сумі 10763,40 грн.  суд звернув до негайного виконання.
У задоволенні решти позовних вимог  суд відмовив.
Позивач ОСОБА_1 , відповідачі Державна митна служба України, Волинська  митниця Держмитслужби подали апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції.
У своїй апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому у стягненні моральної шкоди, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідачів на його користь моральну шкоду в загальній сумі 250  000,00 грн.
Державна митна служба України свою апеляційну скаргу мотивує тим, що   ОСОБА_1 , який з 17 лютого 2012 року обіймав посаду заступника начальника Управління податкової міліції Державної податкової служби у Волинській області, з 08.05.2013 переведений на посаду в.о. начальника оперативного управління Головного управління Міндоходів у Волинській області, а 28.01.2014 був призначений на посаду заступника начальника оперативного управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Ягодинської митниці. 
Таким чином, ОСОБА_1 обіймав посаду заступника начальника Управління податкової міліції Державної податкової служби у Волинській області у період з 17 лютого 2012 року по 08 травня 2013 року, тобто  сукупно не менше одного року, а тому підпадав під Критерії здійснення очищення влади, визначені Законом України ,,Про очищення влади”, що і стало підставою для його звільнення у відповідності до вимог пункту 2 ,,Прикінцеві та перехідні положення” цього Закону.
За таких обставин, Держмитслужба вважає, що оскаржені накази Міндоходів та Ягодинської митниці прийняті у відповідності до норм чинного на час їх прийняття законодавства.
Також Держмитслужба не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що саме з Волинської митниці Держмитслужби слід стягнути грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, оскільки, не зважаючи на зайняття посад в територіальних органах Міндоходів, позивач залишався в розпорядженні Міністерства доходів і зборів на службі в податковій міліції. 
Крім того, на думку відповідача, суд першої інстанції при обчисленні середнього заробітку допустив порушення вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. 
З огляду на викладене, Держмитслужба просить скасувати рішення суду першої інстанції  та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
Аналогічні вимоги містить апеляційна скарга Волинської  митниці Держмитслужби.
Волинська митниця Держмитслужби подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому підтримує позицію суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди. 
Позивач та його представник в судовому засіданні апеляційного суду підтримали вимоги апеляційної скарги позивача та просять задовольнити її  в повному обсязі. При цьому вони заперечили вимоги апеляційних скарг відповідачів та просять відмовити у їх задоволенні. 
Представник Волинської митниці Держмитслужби судовому засіданні, яке відбулось 03.09.2020, підтримав вимоги апеляційної скарги митниці та просив їх задовольнити, а вимоги апеляційної скарги позивача – відхилити. 
          Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарги не належать до задоволення з таких підстав.  
Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що наказом Державної податкової служби України від 17.02.2012 №311-о ОСОБА_1 переведений на посаду заступника начальника управління податкової міліції Державної податкової служби у Волинській області (а.с.21, том 1).
Наказом Міністерства доходів і зборів України від 08.05.2013 №276-о майор податкової міліції ОСОБА_1 , який перебуває в розпорядженні Міністерства доходів і зборів України, призначений виконуючим обов`язки начальника оперативного управління Головного управління Міндоходів у Волинській oблacтi, а наказом Міністерства доходів і зборів України від 28.01.2014 №179-о позивач призначений на посаду заступника начальника оперативного управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Ягодинської митниці Міндоходів (а.с.18, 22, том 1).
Відповідно до наказу Міністерства доходів і зборів України від 29.10.2014 №2159-о, відповідно до підпункту 1 пункту 2  ,,Прикінцеві та перехідні положення” Закону України ,,Про очищення влади”  від 16.09.2014 № 1682-VII та пункту 62 підпункту «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991, підполковник податкової міліції ОСОБА_1 , заступник начальника оперативного управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Ягодинської митниці Міндоходів звільнений з посади та з податкової міліції, з постановкою на військовий облік. Підставою звільнення є довідка про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі ОСОБА_1 (а.с.20, том 1).
Згідно довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці, за результатами перевірки встановлено, що до ОСОБА_1  застосовується заборона, визначена частиною третьою  статті 1 Закону України ,,Про очищення влади”  (а.с.53, том 1).
Наказом Ягодинської митниці Міндоходів від 29.10.2014 №466-о ОСОБА_1 оголошений наказ Міністерства доходів і зборів України від 29.10.2014 №2159-0 ,,Пpo звільнення   ОСОБА_1 ” щодо звільнення з посади та податкової міліції, з постановкою на військовий облік (а.с.19, том 1).
Вважаючи своє звільнення протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі    не надали суду належних та достатніх доказів, які б підтверджували здійснення позивачем будь - якими діями чи бездіяльністю заходів (та/або які сприяли їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.
Такі висновки суду першої інстанції,  на думку колегії суддів, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального права та є вірними. 
Так, частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Статтею 8 Конституції України  установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.  Конституція України  має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі  Конституції України    і повинні відповідати їй. Норми  Конституції України    є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі  Конституції України    гарантується.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України  ).
У частині другій  статті 61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначені  Законом України ,,Про очищення влади”.
6 жовтня 2014 року набрав чинності  Закону України ,,Про очищення влади”  від 16.09.2014 № 1682-VII.
Очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування (частина перша  статті 1 Закону № 1682-VII).
Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист (частина друга  статті 1 Закону № 1682-VII ) .
Протягом десяти років із дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій  статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою  статті 4 цього Закону  (частина третя статті 1 Закону № 1682-VII).
Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ №1096 (1996) звернула увагу держав-членів на те, що ,,люстрація” застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованою на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.
У зв`язку з цим, у справі №800/186/17 Верховний Суд дійшов висновку, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.
Також необхідно враховувати, що застосовані до позивача обмеження, у контексті практики Європейського суду з прав людини, становлять аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції.
Гарантовані Конвенцією основоположні права і свободи є мінімальними для демократичної держави, яка її ратифікувала.
Суди зобов`язані відповідно до частини першої  статті 129 Конституції України  вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, у свою чергу, означає врахування тлумачення Конвенції, яке надається Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) як мінімальних стандартів демократичного суспільства.
Принцип законності, який є складовою верховенства права, у розумінні ЄСПЛ, має бути заснованим на визнанні і прийнятті людини, її прав та свобод, як найвищої цінності, тобто, за своїм змістом мати характер правозаконності. ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що вислів ,,згідно із законом” означає, зокрема, що закон не повинен суперечити принципу верховенства права.
Юридичною гарантією законності у міжнародному праві є принцип pacta sunt servanda (договори необхідно сумлінно виконувати). Задля реалізації цього принципу правова система країни має забезпечувати виконання міжнародних зобов`язань держави, взятих нею на основі укладених міжнародних договорів, включаючи виконання рішень міжнародних судів, юрисдикцію яких визнано державою.
Цей принцип не визначає, яким саме чином міжнародне договірне право має бути реалізовано в рамках внутрішнього правопорядку, але відповідно до статті 27 Віденської конвенції держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання невиконання нею міжнародного договору.
17 жовтня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі ,,Полях та інші проти України” (заяви №58812/15, №53217/16, №59099/16, №23231/18, №47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі ,,Полях та інші проти України”), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців із забороною обіймати посади державної служби на підставі приписів  Закону України ,,Про очищення влади”, що одразу призвело до втрати всіх своїх здобутків.
У цьому рішенні ЄСПЛ указав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом, які призвели до втручання в право на приватне життя, гарантоване статтею 8 Конвенції. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан ОСОБА_2 обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.
ЄСПЛ зазначив, що застосування до заявників встановлених  Законом України ,,Про очищення влади”    заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі Закону лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан ОСОБА_2 був Президентом України (рішення у справі ,,Полях та інші проти України”, пункт 294).
ЄСПЛ підкреслив, що Уряд не зазначив про будь-який розгляд підстав для застосування таких широкомасштабних та обмежувальних заходів під час обговорення  Верховною Радою України Законом України ,,Про очищення влади”. Навпаки, у статті 1 Закону серед принципів, які мають керувати процесом очищення, наведено ,,презумпцію невинуватості” та ,,індивідуальну відповідальність”. На думку Суду, це свідчить про певну неузгодженість між проголошеними цілями Закону та фактично оприлюдненими ним правилами (рішення у справі ,,Полях та інші проти України”, пункти 72, 297).
Статтею 2 Закону України ,,Про очищення влади” передбачений перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації). Відповідно до пункту шостого  частини першої  статті 2 Законом України ,,Про очищення влади”  заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо: начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.
Критерії здійснення очищення влади (люстрації) установлені  статтею 3 Законом України ,,Про очищення влади”.
Згідно з пунктом 8 частини першої    статті 3 Закону України ,,Про очищення влади” заборона, передбачена частиною третьою  статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.
Критерії здійснення очищення влади (люстрації), установлені  статтею 3 Закону України ,,Про очищення влади”  застосовуються до певної категорії посад без конкретизації їх статусу в структурі органів державної влади.
Суд першої інстанції встановив, що підставою для видання оскаржених наказів зазначений Закон України ,,Про очищення влади”.
Звільнення позивача проведене у зв`язку з тим, що він перебував на відповідній посаді, а саме: в період з 17.02.2012 по 07.05.2013 перебував на посаді заступника начальника управління податкової міліції Державної податкової служби у Волинській області.
При цьому встановлення фактів особистої протиправної поведінки позивача не перевірялось. У свою чергу, відповідачі ніколи не стверджували про причетність позивача до будь-яких порушень прав людини чи підтримання останнім антидемократичних заходів.
Будь-яких доказів щодо вчинення позивачем дій та заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини матеріали справи не містять.
Верховний Суд у постанові від 06 серпня 2020 року у справі № 826/680/16 (адміністративне провадження № К/9901/10288/18, №К/9901/10290/18) зазначив, що відсутність у  Законі України ,,Про очищення влади” процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених частиною третьою  статті 2 КАС України  (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), що кореспондує положенням частини другої  статті 2 КАС України    (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року).
Цей обов`язок випливає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У цьому зв`язку, ЄСПЛ у справі ,,Полях та інші проти України” вказав на відсутність застосування індивідуального підходу під час здійснення люстраційної перевірки, що й лягло в основу постанови Верховного Суду від 03 червня 2020 року №817/3431/14.
Так, у вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що заходи такої суворості як звільнення з посади із забороною займати посаду на 10 років не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави, без аналізу індивідуальної поведінки таких осіб та встановлення зв`язку із узурпацію влади, підривом основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржений наказ Міністерства доходів і зборів України від 29.10.2014 №2159-о не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій  статті 2 КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням  статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року.
Оцінюючи пропорційність обмежень, застосованих до позивача щодо легітимної мети (очищення влади), якої прагнули досягти органи державної влади, колегія суддів уважає їх непропорційними, невиправданими та не необхідними у демократичному суспільстві.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що відповідачі  діяли не в межах та не у спосіб, визначений законом.
Колегія суддів також вважає, що Міністерством доходів і зборів України при винесенні оскарженого наказу від 29.10.2014 №2159-о не були дотримані принципи, за якими здійснюється очищення влади (люстрація), а саме: презумпції невинуватості, індивідуальної відповідальності, гарантування права на захист.
За таких умов, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наказ Міністерства доходів і зборів України від 29.10.2014 №2159-о та відповідно наказ Ягодинської митниці Міндоходів від 29 жовтня 2014 року № 466-0 ,,Про оголошення наказу Міністерства доходів і зборів України від 29 жовтня 2014 року № 2159-о” підлягають скасуванню як протиправні.
Також, колегія суддів  вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 709355,36 грн.
При цьому суд першої інстанції виходив з середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , яка складає 512,54 грн., виходячи з розміру грошового забезпечення позивача за фактично відпрацьований час за останні два місяці, що передували звільненню, тобто за серпень та вересень 2014 року, за які нараховано грошове забезпечення на загальну суму 21526,81 грн. (а.с.40, том 1). 
Також суд першої інстанції мотивовано визначив кількість календарних днів за період вимушеного прогулу, починаючи з 29.10.2014 року (наступний день після звільнення) і по день прийняття даного рішення - 12.05.2020 року, що становить 1384 днів.
Таким чином, проведений судом першої інстанції розрахунок узгоджується з приписами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, а тому є вірним. 
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційних скарг відповідачів про те, що відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України виплата середнього заробітку час вимушеного прогулу проводиться не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
З матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 22.12.2014 провадження у даній справі було зупинене до одужання позивача ОСОБА_1 , а ухвалою від 11.02.2015 провадження у даній справі поновлено.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного  суду від 19.02.2015 провадження у справі знову було зупинене до вирішення Верховним Судом України питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень  Закону України ,,Про очищення влади”  та до прийняття Конституційним Судом України рішення за наслідками розгляду такого подання.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 29.01.2020 провадження у даній справі поновлено.
Наведене свідчить про те, що позовна заява про поновлення на роботі розглядалась судом такий тривалий час не з вини позивача, а тому колегія суддів визнає правомірним стягнення судом першої інстанції середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. 
Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу з Волинської митниці Держмитслужби, яка є правонаступником Ягодинської митниці Міндоходів, де безпосередньо працював позивач перед звільненням. 
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційних скарг відповідачів щодо помилковості висновків суду першої інстанції про те, що посада, яку обіймав позивач, взагалі не входила до переліку, встановленого пунктом 8 частини першої статті 3   Закону України ,,Про очищення влади”, оскільки такі висновки суду першої інстанції не впливають на правильність рішення щодо протиправності оскаржених наказів відповідачів. 
За таких обставин апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг відповідачів.
При цьому колегія суддів не вбачає також і підстав для задоволення апеляційної  скарги позивача в частині стягнення моральної шкоди, виходячи з наступного. 
Відмовляючи в задоволенні цих позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що позивач ОСОБА_1 не надав належних доказів заподіяння йому душевних страждань протиправними діями відповідачів, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок звільнення з посади та жодним чином не обґрунтував грошову оцінку такої шкоди.
Відповідно до  статті 237-1 КЗпП України  відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
До юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Ці обставини повинні бути належно доведені.
  Обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв`язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника.
Відповідно до  постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 ,,Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
  
У своїх постановах Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Оскільки позивач не надав належних доказів заподіяння йому діями відповідачів моральної шкоди, суд першої інстанції мотивовано відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

При цьому, надані позивачем виписки з банку про взяті кредитні ліміти та розписки про взяття коштів в борг суд першої інстанції обґрунтовано визнав неналежними доказами, які підтверджують факт заподіяння позивачу моральної шкоди у розмірі 250    000,00 грн.

Також колегія суддів вважає необхідним акцентувати увагу на тому, що стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 709355,36  грн є належною сатисфакцією за протиправне звільнення позивача з роботи, в тому числі і на відшкодування моральної шкоди. 

Наведені обставини спростовують доводи апеляційних скарг про невідповідність рішення суду першої інстанції  нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг. 

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС)  України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційних скарг їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.          

Керуючись ч.3 ст. 243,  ст. 310, п. 1 ч. 1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322 , 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :
            
апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державної митної служби України, Волинської  митниці Держмитслужби залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року  у справі № 803/2375/14 – без змін. 
Постанова набирає законної сили  з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених частиною четвертою  статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.  

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повне судове рішення складено 01.10.2020.