ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4372/20 Справа № 206/230/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Варенко О.П.,
суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В., 
за участю секретаря Василенко М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на заочне рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 24 березня 2017 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кравченко Олександр Олексійович, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Занько Едуард Петрович, Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації права власності та іпотеки,
В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 13.06.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування нерухомого майна – житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 677,9 кв.м (житлова площа 290 кв.м), який має реєстраційний номер НОМЕР_1 , розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Пізніше, 29.11.2016 року дане майно було передано ОСОБА_3 в іпотеку її сину – ОСОБА_1 . 
Вважає зазначений договір дарування удаваним та, з огляду на численні та умисні порушення законодавства України при його укладенні, просить суд визнати відповідний правочин недійсним, оскільки ОСОБА_2 є стягувачем у виконавчому провадженні № 49954819 від 26.01.2016 року та заінтересованою особою відносно арештованого майна боржника – ОСОБА_4 . 
Державною виконавчою службою в рамках виконавчого провадження було накладено арешт на будинок ОСОБА_4 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження видана Амур-Нижньодніпровським ВДВС ДМУЮ 26.01.2016 року на виконання судового рішення у справі № 2/199/2504/15 про стягнення заборгованості. 
23 травня 2016 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі № 202/2993/16-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про зобов`язання вчинити певні дії та скасування арешту було ухвалено заочне рішення, на підставі якого 13.06.2016 року з нерухомого майна ОСОБА_4 було знято арешт.
Він, дізнавшись про наявність відповідного судового рішення, а сталося це лише у вересні 2016 року після його фактичного виконання, звернувся до Апеляційного суду Дніпропетровської області зі скаргою. 
Однак, ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2016 року, заочне рішення від 23 травня 2016 року було скасовано та призначено цивільну справу в загальному порядку. 
Разом з тим Апеляційний суд Дніпропетровської області відмовив йому у розгляді апеляційної скарги, у зв`язку із тим, що заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська скасовано. 
Виходячи з вищевикладеного, вважає, що якщо заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2016 року було скасовано, тоді будь-які припинення обтяжень спірного нерухомого майна, які мали місце внаслідок його прийняття є нікчемними. 
Фактично, відповідач ОСОБА_4 за спірним договором дарування відчужив майно, яке не мав права передавати у власність іншій особі в силу дійсного і законного обтяження у вигляді арешту, що був накладений державним виконавцем Приновою С.Г. на виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2/199/2504/15, що набрало законної сили 13.01.2016 року. 
З огляду на зазначене, просив суд визнати недійсним договір дарування від 13.06.2016 року, скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , визнати недійсним договір іпотеки нерухомого майна від 29.11.2016 року та скасувати у державному реєстрі іпотек рішення про державну реєстрацію іпотеки і заборону на відчуження нерухомого майна.
       Заочним рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 24 березня 2017 року позовну заяву задоволено.
Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 13 червня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кравченко О.О., зареєстрований в реєстрі за № 660.
Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на житловий будинок з господарським будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 14965736.
Визнано недійсним договір іпотеки нерухомого майна між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 29.11.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Занько Е.П., зареєстрований в реєстрі за № 1464.
Скасовано державну реєстрацію обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , накладену на підставі договору іпотеки від 29.11.2016 року, номер запису про обтяження 17712522.
Вирішено питання про судові витрати.
       Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
       Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що позивач не є стороною оспорюваного договору та ним не обгрунтовано, яким чином його права порушуються таким правочином. Вважає, що висновки суду щодо фіктивності договору дарування є такими, що не відповідають змісту позовних вимог.
       Представник позивача подала заперечення на апеляційну скаргу, в яких просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
       Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
       Згідно матеріалам справи, постановою заступника начальника Амур-Нижньодніпровського ВДВС ДМУЮ Приновою С.Г. № ВП 49954819 від 26.01.2016 року накладено арешт на майно боржника – відповідача ОСОБА_4 по виконавчому листу № 2/199/2504/15, виданому 22.01.2016 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 124 500,00 грн та судових витрат у розмірі 1 245,00 грн, а всього 127 745,00 грн (том 1, а.с.10).
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.05.2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про зобов`язання вчинити певні дії та скасування арешту, скасовано арешт нерухомого майна № 11586340, накладений 13.10.2015 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська згідно ухвали суду від 05.10.2015 року в рамках справи № 199/5173/15-ц, та скасовано арешт нерухомого майна № 13761370, накладений 18.03.2016 року на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 49954819 від 26.01.2016 року в частині його накладення, зокрема, на домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а.с.12-13).
13 червня 2016 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, згідно з умовами якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кравченко О.О. та зареєстрований у реєстрі за № 660 (том 1, а.с.17).
На підставі договору іпотеки від 29.11.2016 року, посвідченого Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Занько Е.П., відповідач ОСОБА_3 передала своєму сину – відповідачу ОСОБА_1 в іпотеку житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а.с.41-42).
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.10.2016 року, заочне рішення від 23.05.2016 року скасовано та цивільна справа призначена до розгляду в загальному порядку (том 1, а.с.15).
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.2016 року, позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про зобов`язання вчинити певні дії та скасування арешту – залишено без розгляду (том 1, а.с.16).
       Судом встановлено, що спірні договори були укладені відповідачами з метою унеможливлення звернення стягнення на належне відповідачу ОСОБА_4 домоволодіння при виконанні рішення суду про стягнення з нього грошових коштів на користь ОСОБА_2 , тобто не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. 
Згідно ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Частиною 1 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою для недійсності правочину є недодержання вимог в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Згідно ч.1 ст.216 ЦПК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
       Встановивши, шо при укладенні спірних договорів відповідачами було порушено вимоги ч.5 ст.203 ЦК України, суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позовні вимоги та застосував наслідки недійсності правочину, повернувши сторони до свого первинного стану, шляхом скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 , визнання недійсним договору дарування та договору іпотеки нерухомого майна і скасування державної реєстрації обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивач не є стороною оспорюваного договору та ним не обгрунтовано, яким чином його права порушуються таким правочином, підлягають відхиленню, оскільки ОСОБА_2 є стягувачем у виконавчому провадженні № 49954819, в межах якого було накладено арешт на спірний житловий будинок, що в подальшому був відчужений за договором дарування боржником  ОСОБА_4 відповідачу ОСОБА_3 .
Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ч.ч.1,5 статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).
Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України , якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.
При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).
З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України (в редакції на час постановлення оскаржуваного рішення), кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину (у данній справі – позивач), на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано йому у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 року по справі № 6-605цс16.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що висновки суду щодо фіктивності договору дарування є такими, що не відповідають змісту позовних вимог, також підлягають відхиленню, з огляду на наступне.
За ч.1,2 ст.213 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення), рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. 
Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року Про судове рішення у цивільній справі, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. 
Згідно статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до статті 717 цього Кодексу, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.  
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.  
       Дії з дарування будинку за адресою АДРЕСА_1 , відповідачем ОСОБА_4 були вчиненні в короткий проміжок часу після ухвалення рішення суду про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 заборгованості. Відчуження будинку відбулось на користь колишньої дружини боржника - ОСОБА_3 внаслідок чого у ОСОБА_4 відсутнє майно, на яке можна звернути стягнення в межах виконавчого провадження з виконання судового рішення про стягнення заборгованості. Пізніше спірне майно було передано ОСОБА_3 в іпотеку своєму сину ОСОБА_1 .
При цьому матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 , яка є обдарованою за договором дарування від 13.06.2016 року, у цьому будинку проживає та його утримує.
Вказане свідчить про наявність умислу всіх сторін правочину, а саме свідомого наміру невиконання договору, тобто про відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
За таких обставин, дарування нерухомого майна близьким родичам необхідно розцінювати як умисні дії, спрямовані на ухилення від виконання судового рішення, шляхом укладення фіктивного правочину. Договір дарування, в даному випадку, спрямований для фіктивного переходу права власності на нерухомість до близького родича з метою приховати це майно від виконання за його рахунок в майбутньому судового рішення. 
Вказаний вище висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16 та постанові Верховного Суду України від 17 жовтня 2018 року у справі № 61-7898св18.
Інші доводи апеляційної скарги також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Таким чином, передбачених ст.376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 –залишити без задоволення. 
Заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2017 року –залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: О.П.Варенко 

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова