ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/15849/16                                           Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Катющенко В.П.,                                                                                                                                                      Суддя-доповідач Кобаль М.І. 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Бужак Н.П., Костюк Л.О.,
при секретарі                                   Кондрат Л.Г.
за участю
представника позивача:            Красовської Ю.Г.
представника відповідача:        Герасименка П.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2020 року в справі за адміністративним позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Енсті Трансфер» до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Енсті Трансфер»  (далі по тексту - позивач, ТОВ «Енсті Трансфер») звернулося до суду із адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі по тексту - відповідачі, ГУ ДФС у місті Києві) в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 13.07.2016 року № 0012271406 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на 84570,00 грн., у тому числі: 67 656,00 грн. - за податковими зобов`язаннями та 16914,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2020 року зазначений адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, голова комісії з реорганізації ГУ ДФС у місті Києві подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. 
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які з`явилися в призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного. 
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у період з 09.06.2016 року по 15.06.2016 року, посадовими особами ГУ ДФС у м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Енсті Трансфер» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період діяльності з 01.01.2013 року по 09.06.2016 року.
За результатами вказаної перевірки складено акт від 23.06.2015 року № 351/26-15-14-06-01-10/20028791 (далі по тексту - акт перевірки).
Вказаним актом перевірки зафіксовано порушення ТОВ «Енсті Трансфер» пункту 138.1 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток на загальну суму 67 656,00 грн., у тому числі: за 2013 рік - на 37 389,00 грн., за 2014 рік - на 30 267,00 грн.
Не погодившись з висновками акта перевірки, позивач подав відповідні заперечення.
За результатами розгляду заперечень, листом від 08.07.2016 року № 15371/10/26-15-14-06-01-26 ГУ ДФС у м. Києві повідомило ТОВ «Енсті Трансфер» про залишення без змін висновків акта перевірки від 23.06.2015 року № 351/26-15-14-06-01-10/20028791.
На підставі виявленого порушення, ГУ ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 13.07.2016 року № 0012271406 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на 84570,00 грн., у тому числі: 67656,00 грн. - за податковими зобов`язаннями та 16914,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (далі по тексту - оскаржуване ППР).
Не погодившись з оскаржуваним ППР, позивач розпочав процедуру адміністративного оскарження, проте, рішенням ДФС України від 14.09.2016 року №20081/6/99-99-11-01-02-25 скаргу ТОВ «Енсті Трансфер» залишено без задоволення, а податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 13.07.2016 року № 0012271406 - без змін.
Підставою для прийняття оскаржуваного ППР став висновок відповідача про безпідставне включення позивачем до складу витрат вартості послуг, придбаних у ТОВ «Аурум Груп Нью», ТОВ «Інвестенергія Нью», ТОВ «Центр Безпека-1»".
Вважаючи оскаржуване ППР необґрунтованим, протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем використано у межах власної господарської діяльності придбані послуги, а тому висновки акта перевірки є необґрунтованими , позаяк останні не можуть спростовувати факт реального виконання господарських операцій за договорами, укладеними між контрагентами та позивачем, адже останнім в повній мірі документально підтверджено реальність виконання правочинів, а надання контролюючому органу належним чином оформлених всіх первинних документів, передбачених законодавством, є підставою для формування витрат у перевіреному періоді.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Податковим кодексом України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі по тексту - ПК України).
Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із:
§ витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:
§ інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
§ крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.
Підпунктом 138.1.1 п. 138.1 статті 138 ПК України встановлено, що витрати операційної діяльності включають:
- собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку;
- витрати банківських установ.
Згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов`язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.
Платник податку для визначення об`єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.
Відповідно до пункту 138.8 статті 138 ПК України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов`язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).
Одночасно підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України передбачено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
З аналізу наведених правових норм податкового законодавства вбачається, що витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, підставою для включення до складу витрат сум, зі сплачених послуг ТОВ «Аурум Груп Нью», ТОВ «Інвестенергія Нью», ТОВ «Центр Безпека-1», стали наступні обставини.
02.01.2013 року, 01.02.2013 року, 01.03.2013 року, 01.04.2013 року, 03.05.2013 року, 03.06.2013 року, 01.07.2013 року, 01.08.2013 року, 02.09.2013 року між ТОВ «Енсті Трансфер» (Замовник) та ТОВ «Аурум Груп Нью» (Виконавець) укладено ряд типових договорів про надання послуг, за умовами яких Замовник доручає, а Виконавець зобов`язується надати комплекс послуг по забезпеченню виробничої діяльності Замовника.
До переліку послуг, визначених вказаними договорами, віднесено:
1. Комплекс послуг щодо підготовки та відправленню вихідної поштової кореспонденції Замовника, який включає у себе: пакування поштових відправлень; підготовку описів цінних листів (за їх необхідності); підготовку поштових реєстрів; сортування відправлень згідно поштових реєстрів по регіонам; наклейку поштових марок; доставку кореспонденції на пошту.
2. Сортування вхідної поштової кореспонденції Замовника на приналежність: від юридичних осіб; від фізичних осіб; від нотаріальних контор. Сортуватись кореспонденція має також згідно регіональної (обласної) приналежності відправнику.
3. Зшивання та брошурування архівної документації Замовника для розміщення у архіві не менше ніж 100 аркушів у томі. Кожен зшитий том архівної документації повинен мати жорсткі картонні титульну та останню сторінки. Аркуші томів повинні бути пронумеровані.
4. Розсилку згрупованої поштової кореспонденції (за необхідності, згідно замовлень емітентів ІПЦ).
На підтвердження виконання умов перелічених договорів позивачем додано до матеріалів справи акти наданих робіт та звіти до них.
02.01.2013 ТОВ «Енсті Трансфер» (Замовник) та ТОВ «Інвестенергія Нью» (Виконавець) укладено договір про надання юридичних послуг № 19-ЮР, за умовами якого Виконавець зобов`язується надавати Замовнику юридичні послуги, обумовлені Сторонами додатково, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити їх на умовах, передбачених даним договором (том 1 а.с. 89-91).
Пунктом 2.1 вказаного договору визначено, що Виконавець зобов`язується на умовах, визначених у даному договорі, надавати юридичні послуги Замовнику, зокрема:
- перевіряти та аналізувати пакети документів щодо перереєстрації переходів права власності на цінні папери та знерухомлення цінних паперів в системах реєстрів емітентів, які веде Замовник, як реєстратор, на предмет їх відповідності чинному законодавству України;
- надавати усні консультації відносно юридичних питань функціонування та регулювання фондового ринку України;
- складати договори (контракти), у тому числі міжнародні, за завданням Замовника;
- здійснювати юридичну експертизу угод (договорів, контрактів) , укладених Замовником або проектів зазначених документів;
- складати протоколи розбіжностей, довідки та інші документи;
- складати заперечення на акти перевірок державних органів;
- представляти інтереси Замовника в державних органах;
- приймати заходи по досудовому врегулюванню спорів,  стороною у яких виступає Замовник;
- здійснювати експертизу відповідей на претензії Замовника;
- готувати від імені Замовника позовні заяви та документи, які повинні додаватись до них, а також усі інші процесуальні документи, необхідні для розгляду справ, стороною у яких виступає Замовник у судах, господарських судах;
- представляти інтереси Замовника у судах;
- надавати уповноваженим особам Замовника усні та письмові консультації з правових питань;
- моніторинг законодавства відносно юридичних питань функціонування та врегулювання фондового ринку України.
На підтвердження виконання умов вказаного договору позивачем додано до матеріалів справи акти приймання-передачі наданих робіт та звіти до них.
01.11.2013 року та 02.12.2013 року між ТОВ «Енсті Трансфер» (Замовник) та ТОВ «Центр Безпека-1» (Виконавець) укладено договори про надання послуг, за умовами яких Замовник доручає, а Виконавець зобов`язується надати комплекс послуг по забезпеченню виробничої діяльності Замовника.
До переліку послуг, визначених вказаними договорами, віднесено:
1. Комплекс послуг щодо підготовки та відправленню вихідної поштової кореспонденції Замовника, який включає у себе: пакування поштових відправлень; підготовку описів цінних листів (за їх необхідності); підготовку поштових реєстрів; сортування відправлень згідно поштових реєстрів по регіонам; наклейку поштових марок; доставку кореспонденції на пошту.
2. Сортування вхідної поштової кореспонденції Замовника на приналежність: від юридичних осіб; від фізичних осіб; від нотаріальних контор. Сортуватись кореспонденція має також згідно регіональної (обласної) приналежності відправнику.
3. Зшивання та брошурування архівної документації Замовника для розміщення у архіві не менше ніж 100 аркушів у томі. Кожен зшитий том архівної документації повинен мати жорсткі картонні титульну та останню сторінки. Аркуші томів повинні бути пронумеровані.
4. Розсилку згрупованої поштової кореспонденції (за необхідності, згідно замовлень емітентів ІПЦ).
На підтвердження виконання умов перелічених договорів позивачем додано до матеріалів справи акти наданих робіт та звіти до них.
З доданої до матеріалів справи банківської виписки вбачається, що позивачем проведено розрахунки з контрагентами за придбані послуги.
Вказані договори та інші первинні документи містяться в матеріалах справи та досліджені в повній мірі судом апеляційної інстанції.
Згідно з частинами 1-2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Норми аналогічного змісту містить Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну України від 24.05.1995 №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704 (далі - Положення №168/704).
Пунктом 2.4 Положення № 168/704 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Відповідно до пункту 2.16 Положення № 168/704 у разі виявлення невідповідності первинного документа вимогам законодавства у сфері бухгалтерського обліку такі документи з письмовим обґрунтуванням передаються керівнику підприємства, установи. До окремого письмового рішення керівника такі документи не приймаються до виконання.
Аналізуючи вище наведені норми законодавства та надаючи оцінку первинним документам, які підтверджують придбання позивачем послуг у ТОВ «Аурум Груп Нью», ТОВ «Інвестенергія Нью», ТОВ «Центр Безпека-1», суд апеляційної інстанції погоджує висновку суду першої інстанції, що акти прийому-передачі виконаних робіт в силу Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення №168/704 є первинними документами, та мають всі необхідні встановлені законом обов`язкові реквізити.
Вказані акти та додатки до них містять найменування замовника та виконавця, обсяг виконаних робіт, підписи уповноважених представників сторін та відбитки печаток товариств та дають змогу визначити, які саме роботи виконані, за якою ціною, між якими контрагентами.
Докази того, що дані документи не мають юридичної сили або визнані в установленому порядку недійсними відповідачем суду не надано.
Встановлені обставини справи  підтверджують товарність і реальність здійснення господарських операцій між ТДВ «Енсті Трансфер» та ТОВ «Аурум Груп Нью», ТОВ «Інвестенергія Нью» та ТОВ «Центр Безпека-1».
Разом з тим, доказів того, що послуги, придбані позивачем у вказаних контрагентів з іншою метою, ніж використання його у власній господарській діяльності, контролюючим органом суду не надано.
Таким чином, віднесення позивачем до складу витрат сум, які сплачені ТОВ «Аурум Груп Нью», ТОВ «Інвестенергія Нью», ТОВ «Центр Безпека-1» на оплату вартості послуг, відповідає вимогам ПК України, а виключення цих сум відповідачем зі складу витрат ТДВ «ТОВ «Аурум Груп Нью», ТОВ «Інвестенергія Нью», ТОВ «Центр Безпека-1» - безпідставне і незаконне.
У свою чергу, висновки контролюючого органу, зазначені в акті перевірки ґрунтуються виключно на актах перевірок контрагентів позивача, без урахування первинної документації платника податків, яка у своїй сукупності свідчить про обґрунтованість формування витрат.
Разом з тим, чинним податковим законодавством не передбачено право відповідача при складанні акта перевірки одного платника податків приймати за основу акт перевірки (довідку) іншого платника податків, як підставу для висновку про наявність порушень з боку першого.
Статтею 61 Конституції України встановлено, що відповідальність осіб має індивідуальний характер, при цьому будь-які протиправні дії одних платників податків не можуть покладати обов`язку щодо відповідальності за дії таких платників на інших осіб.
Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», є джерелом права, свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (Рішення Європейського Суду від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав проти України»). Вказане узгоджується з конституційним принципом індивідуальності юридичної відповідальності.
Доказів того, що ТДВ «Енсті Трансфер» та його контрагенти під час вчинення господарських операцій завідомо, тобто з прямим або непрямим умислом, діяли всупереч інтересам держави і суспільства, суду контролюючим органом не надано.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що наслідки для податкового обліку створює фактичний рух активів за результатами здійснення господарських операцій, що є обов`язковою умовою для формування витрат та податкового кредиту, і вказана обставина є визначальною для дослідження судом під час вирішення цієї справи.
При цьому, вищенаведені норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.
Зазначена правова позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.06.2018 року в справі № 808/2360/17.
Обставина, на яку посилається податковий орган, що ТОВ «Центр Безпека-1» фігурує у кримінальному провадженні не може свідчити про фіктивність господарських операцій та неприйнятність первинних документів у податковому обліку позивача, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 6 статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином, наведеною нормою встановлено межі обов`язковості вироку для адміністративного суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою. Відповідно, висновок контролюючого органу про неприйнятність документів повинен ґрунтуватись з урахуванням об`єктивного та суб`єктивного критеріїв.
Так, об`єктивний критерій полягає у встановлені в межах кримінального провадження обставин того, що підприємство реальною діяльністю не займалось, здійснювало безтоварні операції, зокрема з надання послуг, а суб`єктивний в тому, що всі первинні документи підписані особою, яка визнала підписання цих документів в межах здійснення не господарської діяльності, а вчинення злочину.
Колегія суддів апеляційної інстанції не бере до уваги доводи контролюючого органу про те, що контрагенти позивача перебували у м. Донецьк, позаяк відповідачем не доведено, що на момент вчинення спірних господарських операцій указана обставина будь-яким чином впливала на виконання умов укладених договорів.
Також, не заслуговують на увагу суду висновки відповідача про відсутність у контрагентів основних та виробничих ресурсів, позаяк зі змісту акта перевірки неможливо встановити, на підставі яких документів контролюючий орган дійшов такого висновку та врахування при цьому останнім характеру придбаних послуг.
Отже, під час розгляду даної справи в суді першої інстанції позивачем доведено належними доказами використання у межах власної господарської діяльності придбаних у контрагентів послуг, а тому висновки акта перевірки є необґрунтованими, оскільки останні не можуть спростовувати факт реального виконання господарських операцій за договорами, укладеними між ТОВ «Енсті Трансфер» та ТОВ «Аурум Груп Нью», ТОВ «Інвестенергія Нью», ТОВ «Центр Безпека-1».
З огляду на зазначені обставини, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що оскаржуване ППР ГУ ДФС у м. Києві № 0012271406 від 13.07.2016 року є протиправним та підлягає скасуванню.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Аналізуючи оскаржувані рішення, суд вказує, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року, яке, відповідно до ч. 1  статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.
При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.
При цьому, прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.
Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.
Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, а саме: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. 
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          Н.П. Бужак

                                                                                                             Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 21.09.2020 року