КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                          
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
07 липня 2020 року                                                                                       м. Київ
                                                                     
Справа №759/16666/19
                                                                  Апеляційне провадження № 22-ц/824/7748/2020
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                 судді-доповідача:      Соколової В.В.
суддів:                       Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на рішення Святошинського районного суду м.  Києва, ухваленого під головуванням судді Петренко Н.О. 04 березня 2020 року у м. Київ, повний текст рішення складений 23 березня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення сум, 
 
В С Т А Н О В И В
 
У вересні 2019 року представник позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача пеню у розмірі 35597,26 грн, 3% річних у розмірі 4726, 03 грн та інфляційні втрати у розмірі 18160,00 грн за невиконання зобов'язання.
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ПрАТ «СГ «ТАС» на його користь страхове відшкодування у розмірі 100000,00 грн, судовий збір в розмірі 1000,00 грн, витрати по оплаті судової товарознавчої експертизи в сумі 2288,00 грн, та витрати на правову допомогу 5000,00 грн. Постановою Харківського апеляційного суду від 22 липня 2019 року рішення Київського районного суду м. Харкова залишено без змін. Однак, ПрАТ «СГ «ТАС» здійснило прострочення зобов`язання з виплати страхового відшкодування позивачу з 04 січня 2018 року (оскільки саме 03 січня 2019 року ПрАТ «СГ « ТАС» було повідомлено про відмову у виплаті страхового відшкодування) по 01 серпня 2019 року (день фактичного відшкодування) у розмірі 100000,00 грн. Таким чином, з ПрАТ «СГ «ТАС» підлягає стягненню пеня, 3 % річних та інфляційні втрати за несвоєчасну виплату належного ОСОБА_1 страхового відшкодування у повному обсязі, які розраховуються від невиплаченої суми страхового відшкодування. Отже, кількість прострочених днів виплати страхового відшкодування за період з 01 серпня 2018 року по 01 серпня 2019 року складає 365 днів, загальний розмір пені за прострочений період становить 35597,26 грн.
Також позивач вказував на наявність законних підстав для стягнення з відповідача на його користь компенсації інфляційних втрат за вказаний вище період та 3% річних відповідно до положень ст. 530 ЦК України. Загальний розмір 3% річних за прострочений період становить 4726,03 грн, розмір інфляційних втрат за прострочений період становить 18160,00 грн.
Крім того, позивач просив стягнути в порядку ст.141 ЦПК понесені ним судові витрати та витрати на правничу допомогу.
 
Рішенням Святошинського районного суду м.  Києва  від 04 березня 2020 року з позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення сум - задоволено.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 35597,26 грн, 3% річних у розмірі 4726,03 грн, та інфляційні втрати у розмірі 18160,00 грн за невиконання зобов'язання, а всього 58483,29 грн.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн та понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 7500,00 грн, а всього 8268,40 грн. 
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що грошове зобов`язання перед позивачем щодо сплати страхового відшкодування було виконано відповідачем лише 01 серпня 2019 року, а тому позовні вимоги щодо стягнення з ПрАТ «СГ «ТАС» інфляційних втрат, 3% річних за прострочення виплати страхового відшкодування за період прострочення з 04 січня 2018 року по 01серпня 2019 року - 575 днів, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Оскільки  відшкодування виплачено 01 серпня 2019 року, тому з відповідача підлягає стягненню пеня за період з 01 серпня 2018 року до 01 серпня 2019 року (365 днів), що складає 35597,26 грн. 
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 7500,00 грн, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, та всі понесені позивачем витрати на таку допомогу підтверджені належними та допустимими доказами в порядку визначеному нормами ЦПК України.  
 
Не погодилось із вказаним рішенням суду ПрАТ «Страхова група «ТАС», представником товариства подано апеляційну скаргу, в якій він вказує на те, що рішення суду є необґрунтованим та невмотивованим, оскільки під час його ухвалення  судом першої інстанції було визнано встановленими обставини, що мають значення для справи, які не були доведені позивачем належними та допустимими доказами. Крім цього, судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, неправильно застосовано норми матеріального права  та порушено норми процесуального права.  Вказує на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача  інфляційних втрат та 3% річних, внаслідок чого було порушено норми  матеріального та процесуального права, а саме ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 81,263, 265 ЦПК України, адже відповідачем не було прострочено жодних зобов`язань з виплати страхового відшкодування, оскільки у повній відповідності  до вимог вищевказаного Закону, своєчасно та у повному обсязі виплачено страхове відшкодування на користь позивача на підставі рішення суду  в межах страхової суми, передбаченої Полісом. Також представник відповідача зазначає про те, що судом першої інстанції необгрунтовано стягнуто пеню через прострочення виконання зобов`язання з виплати страхового відшкодування, оскільки обов`язок відповідача  щодо виплати страхового відшкодування виник лише 22 липня 2019 року одночасно з набранням законної сили рішенням суду. Представник відповідача вказує на пропуск позивачем строку позовної давності щодо пред`явлення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені, оскільки 03 січня 2018 року позивач довідався про рішення відповідача про відмову у виплаті йому страхового відшкодування, однак до суду з позов про стягнення з відповідача страхового відшкодування звернувся лише 09 вересня 2019 року, тобто після спливу більше ніж одного року.
На підставі викладеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Рудик І.І. зазначає про те, що твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає. Вказує на те, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та таким, що узгоджується із судовою практикою та правовими позиціями викладеними у постановах Верховного Суду. Також представник позивача просить стягнути з відповідача витрати понесені позивачем на правничу допомогу в розмірі 2000, 00 грн, за подання та підготовку відзиву на апеляційну скаргу. 
 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
В порядку ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
 
Судом встановлено,  що 22 вересня 2016 року приблизно о 09:15 год. в м. Харкові на Журавлівському узвозі позивач став учасником ДТП за участю автомобілів ГАЗ-33021, д/н НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , Volkswagen Polo, д/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 ,  Kia Sorentoд/н НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_4 та Audi 100 2.6Е, д/н НОМЕР_4 під керуванням позивача - ОСОБА_1 .
Вироком Київського районного суду м. Харкова від 19 травня 2017 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні ДТП/а.с.10-11/.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року вирок змінено в частині призначення покарання /а.с.12-13/.
24 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «СГ «ТАС» із повідомленням про ДТП, яка сталася 22 вересня 2016 року.
Листом ПрАТ «СГ «ТАС» від 28 грудня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 перевищений термін подачі заяви про страхове відшкодування /а.с.15/.
Про наявність рішення ПрАТ «СГ «ТАС» про відмову у виплаті страхового відшкодування ОСОБА_1 дізнався 03 січня 2018 року, що сторонами не оспорюється та визнається.
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Харкова із позовом до ПрАТ «СГ «ТАС» про стягнення страхового відшкодування.
 Рішенням Київського районного суду м. Харкова 21 березня 2019 року стягнуто з ПрАТ «СГ «ТАС» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 100000 грн, понесені судові витрати по оплаті судового збору 1000,00 грн, по оплаті товарознавчої експертизи 2 288,00 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн./а.с.16-20/.
Постановою Харківського апеляційного суду від 22 липня 2019 року вищевказане рішення суду  залишено без змін /а.с.21-27/.
       01 серпня 2019 року ОСОБА_1 було здійснено виплату згідно рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 березня 2019 року /а.с.28/.
 
Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За вимогами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).
 
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).
Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Правилами ч.2 ст.625 ЦК України визначено, що в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.
При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 526, ч.2 ст. 625 ЦК України).
Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.
Згідно зі ст. 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.
За несвоєчасну виплату страхового відшкодування страховик має сплатити на вимогу страхувальника (чи вигодонабувача) пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла за період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення.
Згідно ч.5 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.
Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Верховний Суд України у постанові від 26 квітня 2017 року у справі №3-1522гс16 зробив висновок, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат. Стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову.
Відповідно до п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України  позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
 
З матеріалів справи вбачається, що правовідносини, які склались між сторонами з приводу відшкодування страхового зобов`язання, за своєю правовою природою є грошовим зобов`язанням, на яке поширюється дія ч.2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Тобто, у разі прострочення страховиком ПрАТ «Страхова группа  «ТАС»  виплати належної суми страхового відшкодування, страхувальник має право вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми страхового відшкодування.
Суми за ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховано відповідачу за прострочення виплати страхового відшкодування, а не за несвоєчасне виконання рішення суду про стягнення цього відшкодування, тому доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не було прострочено жодних зобов`язань з виплати страхового відшкодування, оскільки ними своєчасно та у повному обсязі виплачено страхове відшкодування на користь позивача на підставі рішення суду  в межах страхової суми, передбаченої Полісом, є безпідставними.
Отже, задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних, суд першої інстанції дав належну оцінку періоду, за який розраховано прострочення з 04 січня 2018 року (наступний день коли позивач довідався про рішення відповідача про відмову у виплаті страхового відшкодування) по 01 серпня 2019 року (виконання відповідачем рішення суду про стягнення страхового відшкодування) та дійшов обґрунтованого висновку про їх стягнення на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність вини ПрАТ «Страхова группа  «ТАС» у невиконанні рішення суду про стягнення страхового відшкодування, необхідно зазначити, що підставою позову є невиплата страхового відшкодування ПрАТ «Страхова группа  «ТАС», а не прострочення виплати сум за рішенням суду. Початковим моментом прострочення виконання відповідачем зобов`язання є 04 січня 2018 року, наступний день коли позивач довідався про наявність рішення ПрАТ «Страхова группа  «ТАС» про відмову у виплаті страхового відшкодування. Крім того, протиправність дій ПрАТ «Страхова группа  «ТАС» та вина у несвоєчасній виплаті  страхового відшкодування встановлені й рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 березня 2019 року.  
Посилання в апеляційній скарзі на пропуск строку позовної давності до пені, 3 % річних, інфляційних втрат, відхиляються колегією суддів, оскільки до вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат застосовується загальна позовна давність, а до вимог про стягнення пені - спеціальна позовна давність в один рік. Таким чином, стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Позивач дізнався про порушення свого права  03 січня 2018 року коли отримав рішення відповідача про відмову у виплаті страхового відшкодування, з позовом до суду першої інстанції про стягнення страхового відшкодування позивач звернувся в квітні 2018 року, рішення суду за вказаним позовом ухвалено 21 березня 2019 року та залишено без змін постановою апеляційної інстанції 22 липня 2019 року, із позовом у вказаній справі про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат позивач звернувся у вересні 2019 року, тобто в межах строку передбаченого ст. 257 ЦПК України. Позивач заявляв вимогу про стягнення пені за період з 01 серпня 2018 року по 31 липня 2019 року, до моменту виплати за рішенням суду (01 серпня 2019 року), тобто в межах одного року, а тому висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування строку позовної давності до пені, 3 % річних, інфляційних втрат, є законним та обгрунтованим.
Відповідачем не подано заперечень щодо обґрунтованості та розміру розрахунку 3% річних, інфляційних втрат та пені, який був наданий позивачем. 
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку. Оскільки у відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем у якого в свою чергу внаслідок несвоєчасного виконання цих зобов`язань виникло право на застосування наслідків такого порушення.
Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.
 
Також у відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу за подання відзиву на апеляційну скаргу в розмірі 2000, 00 грн.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на відповідача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. 
Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що між адвокатом Рудик І.І. і позивачем ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги від 21 серпня 2019 року (а. с. 31).
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Рудик І.І. просив стягнути витрати на правничу допомогу за підготовку та подання відзиву на апеляційну скаргу в розмірі 2000, 00 грн (а.с. 135-138) До відзиву представником позивача долучено копію квитанції до прибуткового касового ордеру №7 від 11 червня 2020 року про сплату 2000,00 грн за договором про надання правової допомоги від 21 серпня 2019 року та Акт від 16 червня 2020 року про надану правову допомогу №3 до Договору про надання правової допомогу від 21 серпня 2019 року, в якому наведений розрахунок вартості правової допомоги: вивчення та аналіз апеляційної скариг ПрАТ «СГ «ТАС»  - 1 год.  - 600 грн; підготовка відзиву на апеляційну скаргу  2 год.  - 1200 грн; направлення відзиву до суду та копії відповідачу 0,5 год  - 200 грн, а разом 2000, 00 грн (а.с.139, 140).
Таким чином, представником позивача - адвокатом Рудик І.І. документально доведено, що позивачем понесено витрати на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн на стадії данного апеляційного розгляду.
Отже, враховуючи, що у задоволенні апеляційної скарги ПрАТ «СГ «ТАС»  на рішення Святошинського районного суду м.  Києва  від 04 березня 2020 року відмовлено, стягненню з ПрАТ «СГ «ТАС»  на користь ОСОБА_1 підлягають витрати понесені ним на правничу допомогу в апеляційному суді в розмірі  2000, 00 грн.
Враховуючи, що апеляційна скарга ПрАТ «СГ «ТАС» не підлягає задоволенню, понесені відповідачем судові витрати за подачу апеляційної скарги компенсації, в силу ст. 141 ЦПК України, не підлягають.
 
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, 
 
П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» - залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м.  Києва від 04 березня 2020 року - залишити без змін.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 2000, 00 грн.
Постанова  набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Суддя-доповідач:                                                                             В.В. Соколова
 
Судді:                                                                                                 А.М. Андрієнко
 
                                                                                                            Н.В. Поліщук