ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1352/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/7938/19 Категорія: 311020000 	Мельник І. О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       18 серпня 2020 року                                                                м. Черкаси:

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді секретар	Гончар Н.І., Сіренко Ю.В. Торопенко Н.М.	

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ТОВ «Центр знань»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обох сторін на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 23.06.2020 (ухвалене о 14 год. 19 хв. у залі судових засідань Соснівського районного суду, повний текст складено 30.06.2020, суддя в суді першої інстанції Мельник І.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Центр знань» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в :

у червні 2019 року ОСОБА_1 , діючи через представника адвоката Шимановського А.В., звернувся до суду з позовом, яким, після послідуючого уточнення, просив стягнути з відповідача на його користь станом на 29.04.2020 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 415323,72 грн., а разом з заборгованістю по заробітній платі (55559,48 грн.) - 470883,20 грн. та судові витрати. В обґрунтування вимог вказано на те, що з 03.04.2006 по 21.06.2010 включно позивач працював на посаді генерального директора ТОВ «Центр знань» з середньомісячною заробітною платою в 2010 році 3200 грн. На день звільнення заборгованість ТОВ «Центр знань» з виплати заробітної плати ОСОБА_1 склала 55559,48 грн. В день звільнення 21.06.2010 ні повний, ні частковий розрахунок з ОСОБА_1 здійснений не був, що стало підставою для звернення з цим позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП України) до суду.

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 23.06.2020 позовні вимоги у справі задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 55 559,48 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 5000,00 грн., а всього 60 559,48 грн. Стягнути з ТОВ «Центр знань» на користь держави судовий збір в сумі 605,60 грн. 
Суд зазначив, що відповідач, всупереч вимог трудового законодавства при звільненні позивача не провів з ним належний розрахунок по заробітній платі в день звільнення, що стало підставою для стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за затримку розрахунку при звільненні у виді середнього заробітку, розмір якої було зменшено з урахуванням співвідношення розміру заборгованості по заробітній платі та компенсації за затримку розрахунку, тривалої затримки зі зверненням позивача із позовними вимогами до суду та з урахуванням принципу розумності та співмірності.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач 20.07.2020 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та новим рішенням відмовити у задоволенні позовних вимог у справі. Вказує, що позивач, як директор ТОВ, протиправно нараховував собі заробітну плату вже після звільнення. Штатний розпис, затверджений позивачем, не може бути належним доказом розміру заробітної плати, оскільки суперечить рішенню органу правління ТОВ, яким передбачений мінімальний розмір заробітної плати для оплати праці керівника згідно закону про державний бюджету на відповідний рік. Позивач пропустив строк позовної давності, початок перебігу якого розпочався з наступного дня після звільнення, як до вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, так і щодо вимог про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні (за доводами скаржника це однорічний строк згідно ст. ст. 116, 117 КЗпП та п.1 ч.1 ст.258, п.5 ст.261 ЦК). Час затримки розрахунку при звільненні має розпочинатися з моменту отримання вимоги позивача (копії позовної заяви у цій справі) - ВС від 27.01.2020 у справі №682/3060/16-ц. Крім того, ВС вказав, що роботодавець не несе відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, якщо така затримка виникла з вини самого працівника.

Також на рішення суду першої інстанції в цій справі в частині вирішення вимог про розмір компенсації за затримку розрахунку при звільненні, 30.07.2020 подано апеляційну скаргу представником позивача адвокатом Шимановським А.В., якою він, посилаючись на необґрунтованість відповідних висновків суду, просить змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні та стягнути вказану компенсацію за період з 01.06.2019 по день ухвалення рішення в цій справі. Вказує, що згідно правового висновку ВП ВС від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц при визначення розміру компенсації працівнику за затримку розрахунку при звільненні суд має застосовувати принципи справедливості, добросовісності та розумності. Стягнута судом у цій справі сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вказаним вимогам не відповідає, адже суд зменшив зазначені виплати на 98,81 %. Недобросовісності в діях позивача при судовому розгляді встановлено не було. Законодавство не передбачає обов`язок позивача звертатися до роботодавця із вимогами про виплату заробітної плати при звільненні. 
У судовому засіданні адвокат Шимановський А.В. зазначив, що зазначений ним у апеляційній скарзі період з дати 01.06.2019 року є допущеною опискою, та уточнив, що вірною слід вважати дату з 21.06.2010 року, тобто з моменту звільнення позивача з роботи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ТОВ «Центр знань» просив суд апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити, відповідно, наполягав на задоволенні вимог його апеляційної скарги щодо рішення суду першої інстанції.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
При розгляді справи встановлено, що відповідно з ухвалою № 2 (п.2.1) зборів учасників ТОВ «Центр знань» від 29.03.2006 прот.№7 ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків генерального директора вказаного ТОВ з 03.04.2006, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією наказу № 11 «Про вступ на посаду генерального директора ТОВ «Центра знань» від 03.04.2006. 
Наказом № 9 від 21.06.2010 ОСОБА_1 звільнено з посади генерального директора ТОВ «Центр Знань» з 21.06.2010 за угодою сторін - п. 1 с. 36 КЗпП України.
Згідно з довідкою роботодавця № 8 від 18.06.2010, виданої ОСОБА_1 , станом на 18.06.2010 ТОВ «Центр знань» заборгувало йому заробітну плату в сумі 55559,48 грн.
Такими є фактичні обставини у справі. Правовідносини, наявні між сторонами на їх підставі, мають наступне правове регулювання.
Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
У свою чергу відповідно до положень ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму.
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП).
Крім того, відповідно до п.20  постанови пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення  заробітної плати  у  зв`язку  із затримкою розрахунку  при  звільненні,  що працівникові не були  виплачені  належні  йому  від підприємства, установи,  організації  суми  в день звільнення,  коли ж він у цей день не був на роботі,  - наступного дня  після  пред`явлення  ним роботодавцеві  вимог  про розрахунок,  суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній  заробіток за  весь  період затримки розрахунку,  а при не проведенні його до розгляду справи - по  день  постановлення  рішення,  якщо  роботодавець  не   доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. 
Ураховуючи, що в день звільнення позивачу не було виплачено належну до сплати заробітну плату, суд першої інстанції в цій справі прийшов до вірного висновку про те, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача згідно ст.117 КЗпП України компенсації за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі середнього заробітку працівника та, власне, суми невиплаченої заробітної плати. 
При цьому апеляційний суд відхиляє посилання відповідача в його апеляційній скарзі на те, що позивач, як директор ТОВ, протиправно нараховував собі заробітну плату вже після звільнення та про те, що штатний розпис, затверджений позивачем, не може бути належним доказом розміру заробітної плати, адже звільнення позивача відбулося 21.06.2010, а розмір заборгованості по заробітній платі підтверджується довідкою від 18.06.2010 №8 (т.1 а.с.6), виданою самим же роботодавцем позивачу станом на 18.06.2010, яку підписано головним бухгалтером товариства та достовірність якої сторонами при судовому розгляді не спростовано належними та допустимим доказами по справі.
Також слід оцінити критично апеляційні посилання відповідача про те, що позивач пропустив строк позовної давності, як до вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, так і щодо вимог про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні, оскільки Верховний Суд у постанові від 24.04.2019 у справі №607/14495/16?ц, проаналізувавши положення трудового законодавства, що регулює предмет позовної давності, зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати без обмежень будь-яким строком. Працівник може вимагати від роботодавця всі виплати, на які він має право згідно з умовами трудового договору та законодавства, що застосовується. При цьому не має значення, здійснив роботодавець нарахування таких виплат чи ні. Такий підхід є логічним продовженням позиції, висловленої Конституційним Судом України у рішенні від 15.10.2013 №9?рп/2013.
Верховний Суд наголосив, що перебіг 3?місячного строку звернення працівника до суду з вимогою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Оскільки невиплата звільненому працівникові власником або уповноваженим ним органом усіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, такий працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. 
Апеляційний суд не погоджується з доводами відповідача з посиланням на постанову ВС від 27.01.2020 у справі №682/3060/16-ц, адже у вказаній справі мав місце належний розрахунок з працівником у день звільнення, а в даній справі при звільненні працівника (позивача) належна до виплати заробітна плата роботодавцем працівнику перерахована чи видана не була.
Посилання відповідача на те, що роботодавець не несе відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, якщо така затримка виникла з вини самого працівника, слід відхилити, оскільки доказів вини позивача у затримці розрахунку з ним при звільненні суду надано не було.
Далі, ч.1 ст. 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як вірно зазначив суд першої інстанції, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, визначаючи розмір компенсації за час затримки розрахунку при звільненні в даній справі, не повністю дотримався засад розумності, справедливості та пропорційності та не врахував належним чином, зокрема, розмір невиплаченої позивачу заробітної плати, який є досить значним (55 559,48 грн.), про що слушно зауважує в своїй апеляційній скарзі представник позивача.
За обставин цієї справи, враховуючи тривале зволікання позивача зі зверненням до суду з цим позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, що, на думку апеляційного суду, перешкоджає задоволенню відповідних позовних вимог у повному обсязі, розмір компенсації за час затримки розрахунку при звільненні позивачу слід визначити в сумі 15000,00 грн.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 23.06.2020 у даній справі в частині визначення розміру компенсації за час затримки розрахунку при звільненні та вирішенні питання про компенсацію сплаченого судового збору слід змінити через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та вказати, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 15000,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
На підставі ст. 141 ЦПК України за розгляд справи в суді першої інстанції пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача слід стягнути 705,59 грн. судового збору, за розгляд справи в суді апеляційної інстанції з відповідача на користь позивача слід стягнути 1058,39 грн. судового збору. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за розгляд справи апеляційним судом слід залишити за цим скаржником.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу представника позивача - задовольнити частково.
Апеляційну скаргу відповідача - залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 23.06.2020 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Центр знань» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - змінити в частині визначення розміру компенсації за час затримки розрахунку при звільненні та вирішенні питання про компенсацію сплаченого судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.
Стягнути з ТОВ «Центр знань» на користь ОСОБА_1 1 5000,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Стягнути з ТОВ «Центр знань» на користь ОСОБА_1 705,59 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.
У решті рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 23.06.2020 в цій справі - залишити без змін.
Стягнути з ТОВ «Центр знань» на користь ОСОБА_1 1058,39 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Судові витрати ТОВ «Центр знань» по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги - залишити за цим скаржником.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 

Повну постанову складено 19.08.2020.

Суддя-доповідач                        

Судді