справа № 757/62834/19-ц                     
головуючий у суді І інстанції Волкова С.Я.
провадження № 22-ц/824/4409/2020
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції  Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України 
 
13 липня 2020 року                                                                                       м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Мостової Г.І., 
суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М.,
за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Остапенка Дмитра Миколайовича на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року 
за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову
у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду державного майна України про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, -
в с т а н о в и в:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вимогами до відповідача Фонду державного майна України, просить визнати незаконним та скасувати наказ № 1157 від 26 листопада 2019 року про припинення повноважень директора державного підприємства «Завод «Електроважмаш» та розірвання з ним контракту, поновити його на посаді директора з 26 листопада 2019 року, поновити дію контракту № 24 від 27 червня 2019 року з 26 листопада 2019 року. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що підстави для звільнення є необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам, рішення про припинення повноважень директора ухвалено не уповноваженим органом за відсутності правових та фактичних підстав. 
Одночасно з пред`явленням позову, позивачем ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, де останній просить зупинити дію оспорюваного наказу, заборонити заступнику директора з виробництва державного підприємства «Завод «Електроважмаш» Корнійчуку М.М. , на якого наказом № 1157 від 26 листопада 2019 року «Про припинення повноважень директора державного підприємства «Завод «Електроважмаш» покладено тимчасове виконання обов`язків директора підприємства, та якому згідно з  цим наказом необхідно у триденний термін надати відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про зміну керівника підприємства, будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо надання відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про зміну керівника підприємства, вчиняти будь-які інші дії на виконання наказу.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Остапенко Д.М. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції незаконна та ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, з огляду на те, що: 
суд першої інстанції не прийняв до уваги, що за обставин що склались, припинення повноважень позивача як директора підприємства, прийняте із поспіхом, без необхідних погоджень, без встановлення фактичних обставин, в день перебування позивача у службовому відрядженні, одним із керівників органу, що, на момент ухвалення наказу що оскаржується, лише два тижні виконує функції органу управління державного підприємства;
в подальшому із урахуванням можливого призначення та проведення конкурсу на посаду директора підприємства, виконання рішення суду може бути істотно ускладнене. Таким чином, викладена в ухвалі, що оскаржується, позиція суду, що заява ґрунтується тільки па припущеннях, не відповідає фактичним обставинам справи;
викладені в позовній заяві фактичні дані та доводи, а також можливість призначення нового директора підприємства та значне ускладнення, у зв`язку із  зазначеним, виконання рішення суду, спростовує і позицію суду, викладену в ухвалі що оскаржується, стосовно того, що ініційований позивачем вид забезпечення позову не є співмірним із заявленими позовними вимогами і суперечить змісту заходів забезпечення та меті їх застосування.
Відповідач скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, направив заперечення щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції (а.с. 235-244 т. 1).
Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову вважав, що заява позивача не містить належного обґрунтування того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у цій справі та ґрунтується тільки на припущеннях, ініційований позивачем вид забезпечення позову не є співмірним із заявленими позовними вимогами і суперечить змісту заходів забезпечення та меті їх застосування, що полягає у захисті інтересів учасників процесу, а не в позбавленні (порушенні) прав інших осіб.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачені статтею 150 цього Кодексу,  заходи  забезпечення позову.
Відповідно до пунктів 2 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема: забороною вчиняти певні дії, іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів.
Частиною другою цієї статті визначена можливість суду застосувати кілька видів забезпечення позову.
Пленум Верховного Суду України у пункті 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.
Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому,  фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи у провадженні Печерського районного суду міста Києва знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до Фонду державного майна України про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.
Враховуючи вищевказані обставини, колегія суддів зазначає, що обставини викладені в заяві про забезпечення позову не вказують на наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заходів забезпечення позову.
Крім того, колегія апеляційного суду враховує,  що положеннями КЗпП України передбачено, що працівник, якого було незаконно звільнено, повинен бути поновлений на роботі, а працівник, якого було прийнято на роботу на відповідну посаду, підлягає переведенню на іншу посаду, а якщо цього зробити неможливо, то такий працівник підлягає звільненню у порядку, визначеному трудовим законодавством.
Доводи апеляційної скарги про те, що заходи забезпечення позову співмірні із заявленими вимогами є безпідставними, оскільки позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження необхідності вжиття вказаних заходів забезпечення позову для забезпечення поновлення прав ОСОБА_1 у разі задоволення позову. Крім того, порядок відновлення трудових прав ОСОБА_1 , у разі ухвалення судом рішення про поновлення його на роботі, визначено КЗпП України.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржену ухвалу  залишити без змін.  
Відповідно до пункту 12 Закону  України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX  розділ ХII  «Прикінцеві положення» ЦПК України доповнено пунктом 3 такого змісту:
«Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину».
Керуючись статтями 367, 369, 374-375, 381-384 ЦПК України та пункту 3 розділу ХII  «Прикінцеві положення» ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Остапенка Дмитра Миколайовича залишити без задоволення.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку.
Повний текст судового рішення складений 14 липня 2020 року.

 
Головуючий                                                                                            Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                                        Т.А. Слюсар
 
                                                                                                             В.М. Волошина