УХВАЛА
28 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 343/1683/19
провадження № 61-9252ск20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Мартєва С. Ю., розглянувши питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 03 березня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 травня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» в особі Нафтогазовидобувного управління «Долинанафтогаз» про визнання незаконним та скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрнафта» з позовом визнання незаконним та скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 03 березня                  2020 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду               від 21 травня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано незаконним та скасовано пункт 6.10. наказу від 13 травня 2019 року № 43 НГВУ «Долинанафтогаз» ПАТ «Укрнафта» «Про вжиття заходів по акту перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності НГВУ «Долинанафтогаз» № 01/01/13/08/03-01/2/46 від 03 квітня 2019 року та акту службового розслідування від 02 травня 2019 року» про притягнення водія АТЗ Групи транспортних сервісів ДР ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення йому догани.
18 червня 2020 року ПАТ «Укрнафта» подало засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 03 березня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 травня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків, а саме: для надання касаційної скарги, оформленої відповідно до вимог статті 392 ЦПК України та доплати судового збору.
У серпні 2020 року на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 22 липня 2020 року до суду надійшли матеріали.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.
В пункті 8 статті 129 Конституції України зазначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. 
Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей. 
Так єдиним доводом доцільності касаційного перегляду справи є те, що справа має виняткове значення для відповідача, оскільки весь автотранспорт підприємства відповідача обладнаний системою GPS-моніторингу, яка дозволяє слідкувати в реальному часі місцезнаходження автотранспорту, здійснює контроль за його пробігом та накопичує інформацію щодо пробігу та часу виконання програми в програмному забезпеченні FortMonitor. Оскаржувані судові рішення ставлять під сумнів вищевказану систему GPS-моніторингу, а її використання - недоцільним для відповідача, оскільки підставою для оголошення догани позивачу стала інформація, отримана зі встановленого на автомобіль GPS-датчика, який через супутниковий зв`язок зафіксував точний пробіг автомобіля, який на 50% не відповідав пробігу, зазначеному на одометрі автомобіля та в транспортній документації.
З цього приводу Верховний Суд зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові надав оцінку доказам у справі, включаючи інформацію, отриману за допомогою системи GPS-моніторингу, провів їхню оцінку окремо кожного та в комплексі та на основі цього ухвалив оскаржуване судове рішення. В свою чергу доводи скаржника зводяться до незгоди з оцінкою судами окремого доказу, однак, в контексті статті 400 ЦПК України переоцінка доказів не входить до кола повноважень суду касаційної інстанції, відтак, таке посилання не може бути підставою для касаційного перегляду у справі відповідно до вимог частини третьої статті 389 ЦПК України.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Скаржник просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 03 березня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 травня 2020 року. Досить важливим є те, що правове регулювання та застосування норм матеріального права у відносинах, які склалися між учасниками даного спору не представляють складності.
Так, погодившись з висновком суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірний наказ, яким позивачу оголошено догану, є неправомірним, оскільки акти, на підставі яких позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення догани, не містять у собі достатні даних про винні дії позивача щодо порушення трудової дисципліни чи посадової інструкції. Тобто, вирішуючи спір, суди попередніх інстанції акцентували увагу на аспектах, які є ключовими для вирішення подібних правовідносин, та ухвалювали рішення на підставі повного та всебічного аналізу доказів у справі відповідно до усталеної судової практики, сформованої шляхом розгляду численних подібних правовідносин, а відтак дана справа не становить значної складності, на підставі чого визнана судом малозначною. В свою чергу доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, що не входить до компетенції суду касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України). Таким чином, за встановленими фактичними обставинами справи та правовідносинами; правовим регулювання спору, справа не представляє значної складності, а відтак не належить до виключень із категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
Оскільки ПАТ «Укрнафта» подало касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню, випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не встановлено, то у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 03 березня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 травня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» в особі Нафтогазовидобувного управління «Долинанафтогаз» про визнання незаконним та скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                                  А. А. Калараш
В. М. Сімоненко
С. Ю. Мартєв