РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2020 року
м. Рівне

Справа № 572/1328/20
Провадження № 22-ц/4815/1026/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого Ковальчук Н. М.        
суддів: Боймиструка С. В., Шимківа С. С., 
секретар судового засідання - Пиляй І. С., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скарг у ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 07 липня 2020 року у складі судді Слободянюка Б. К., ухвалене в м. Сарни Рівненської області о 16 годині 30 хвилин, рішення проголошене повним текстом,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про виділ частини будинку як окремого домоволодіння. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві спільної часткової власності йому та відповідачу. Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області було визнано належну ОСОБА_2 частину садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 як окреме домоволодіння. Рішенням виконавчого комітету Сарненської міської ради Рівненської області №11 від 17.01.2014 року   частині житлового будинку належній позивачу, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 присвоєно адресу: АДРЕСА_1 . Зазначав, що без виділення його частини будинку в окреме домоволодіння він обмежений у можливості продажу належної йому на праві власності квартири. В позасудовому порядку присвоєння окремої поштової адреси належній йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 неможливе без виділення частки із майна в окреме домоволодіння. Просив суд виділити належну йому частину будинку по АДРЕСА_1 (коридор 2-1  - площею 13.4 кв.м., житлова кімната 2-2 -  площею 10.9 кв.м., житлова кімната 2-3 - площею 9.2 кв.м., коридор 2-4 - площею 7,3 кв.м.) як окреме домоволодіння.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 07 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції вмотивоване положеннями статті 367 ЦК України, яка передбачає, що майно, яке є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними, та обґрунтоване відсутністю належних, достовірних і достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач у справі не дав своєї згоди на виділення квартири в окреме домоволодіння та що позивач звертався до неї з даним проханням. Судом також враховано, що позивачем не  надано експертного висновку про можливість виділення його квартири в окреме домоволодіння, що належна позивачу частина домоволодіння є ізольованою  від частини, що належить відповідачу, має окремий вихід, окремі системи енерго- і водозабезпечення, має окрему адресу і є технічна можливість виділення її в натурі з об`єкту нерухомого майна та припинення права спільної часткової власності на неї ,та що виділ частки майна позивача не порушує прав інших співвласників на володіння, користування та розпорядження належними їм частками в зазначеному домоволодінні.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що місцевий суд всупереч положенням ст.274 ЦПК України розглянув спір без участі сторін, чим позбавив його можливості надати пояснення, а також не дослідив належним сином усіх обставин справи. Вважає помилковим висновок суду про те, що позивачем не надано експертного висновку про можливість виділення йому квартири в окреме домоволодіння, що вона має окремий вхід, окремі системи енерго- і водо забезпечення та існує технічна можливість виділення цієї квартири в окремий об`єкт. Додає, що при зверненні з позовом він вказав, що судовим рішенням було визнано належну відповідачці частину садибного будинку окремим домоволодінням, внаслідок чого рішенням виконкому Сарненської міської ради № 11 від 17.01.2014 року його частині будинку була присвоєна адреса: АДРЕСА_1 , проте не була виділена як окреме домоволодіння. Вважає, що всі необхідні обставини для задоволення його позову вже були дослідженні при вирішенні питання про виділенні ОСОБА_2 частини спірного будинку як окремого домоволодіння. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційних скарг стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення. 

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

Судом встановлено, що сторони по справі були співвласниками будинку АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності.

Згідно Договору дарування від 21.12.2011 року, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 1/2  житлового будинку з надвірними будівлями під номером АДРЕСА_1 (а.с.9).

Як вбачається з Витягу про державну реєстрацію прав КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» № 32796465 від 06.01.2012 року, ОСОБА_1 є власником 1/2 частини спірного житлового будинку, форма власності спільна часткова (а.с.10).

Згідно архівного витягу з рішення Сарненської міської ради від 17.01.2014 року №11, об`єкту нерухомого майна, що знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 було присвоєно адреси: частині житлового будинку ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 .
   
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 03.03.2014 року в справі №572/5210/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки позов було задоволено та розділено між співвласниками земельні ділянки, які знаходяться в АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які передані ним у спільну сумісну власність: для будівництва і обслуговування житлового будинку в розмірі 0,01000 га згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 , індексний номер 5482064 від 29.06.2013 р., кадастровий номер: 56254101100:01:006:0069; для ведення особистого селянського господарства в розмірі 0,1421 га згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 , індексний номер 5482636 від 29.06.2013 року, кадастровий номер 5625410100:01:006:0070. 
Право спільної сумісної власності на дані земельні ділянки припинено. Визнано право власності на земельні ділянки: для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, розташованого в АДРЕСА_1 за  ОСОБА_2 , власником 1/2 частини житлового будинку, на земельну ділянку розміром 0,0469 га; за ОСОБА_1 , власником 1/2 частини житлового будинку на земельну ділянку розміром 0,0531 га; для ведення особистого селянського господарства за: ОСОБА_2 на земельну ділянку розміром 0,0529 га; ОСОБА_1 на земельну ділянку розміром 0,0892 га.

Ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 28.03.2014 року в справі №572/5210/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки в судовому рішенні Сарненського районного суду Рівненської області від 03.03.2014 року в цивільній справі № 572/5210/13-ц виправлено описку: замість «0,01000 га» на «0,1 га».

Звертаючись до суду з цим позовом до відповідача, ОСОБА_1 просив виділити належну йому частину будинку як окреме домоволодіння.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном. 

Відповідно до ч. 1. ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Частиною 4 цієї статті передбачено, що договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Разом з тим, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.

У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання або перепланування будинку він провадиться за наявності на це дозволу виконавчого комітету місцевої ради (ст. 152 ЖК України). Крім того, у тих випадках, коли в результаті виділу співвласнику передається частина приміщень, яка перевищує за розміром його частку, суд повинен вирішити питання про стягнення з нього відповідної грошової компенсації та зазначити в рішенні фактичні ідеальні частки в праві власності на будинок після його поділу.

У справах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину, яка відповідає розміру часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з урахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною ідеальних часток із присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась.
У разі поділу жилого будинку суд зобов`язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона становить, а також, які підсобні будівлі передаються власнику.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 161/5405/15-ц (провадження № 61- 2053св18).

За наведених обставин, апеляційний суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частини будинку як окремого домоволодіння є безпідставними.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про безпідставність покликань місцевого суду на необхідність надання експертного висновку про можливість виділення йому квартири в окреме домоволодіння, що вона має окремий вхід, окремі системи енерго- і водо забезпечення та існує технічна можливість виділення цієї квартири в окремий об`єкт та посилання у зв`язку з цим на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 03.03.2014 року в справі №572/5210/13-ц апеляційним судом відхиляються. 

Як вбачається із рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 03.03.2014 року в справі №572/5210/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки позов було задоволено та розділено між співвласниками земельні ділянки та припинено на них право спільної сумісної власності. Даний спір стосувався поділу земельної ділянки між сторонами, проте обставини технічної та юридичної можливості поділу будинку АДРЕСА_1 не досліджувалися, та судом не було встановлено, що частина позивача в цьому будинку має окремий вхід, окремі системи енерго- і водо забезпечення, що давало б можливість виділення цієї квартири в окремий об`єкт (а.с. 13).
Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Жодних доказів того, що відповідачем по справі не надано згоди на виділення частини будинку в окреме домоволодіння, позивачем не надано. Більш того, відсутні докази на підтвердження його звернень з як до відповідача, так і до органів місцевого самоврядування з цього питання, не надано доказів технічної можливості виділення його частини будинку в окреме домоволодіння, включаючи і підтвердження того, що належна йому частина домоволодіння є ізольованою від частини відповідача, а також доказів, що таке можливе виділення її частки в натурі з об`єкту нерухомого майна не порушує прав інших співвласників на володіння, користування та розпорядження належними їм частками в зазначеному домоволодінні.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції  були правильно, всебічно і повно встановлені  обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 07 липня 2020 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 вересня 2020 року.

Головуючий                                                        Ковальчук Н. М.

Судді:                                                                Боймиструк С. В.
                                       
                                       Шимків С. С.