У х в а л а
        
20 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 504/2223/16-ц
 
провадження № 61-9849ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., 
 
розглянув касаційну скаргу кредитної спілки «Істок» на постанову Одеського апеляційного суду від  19 травня 2020 року у справі за позовом кредитної спілки «Істок» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення кредитної заборгованості,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2016 року кредитна спілка «Істок» (далі - КС «Істок») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.
Позовні вимоги КС «Істок» обґрунтувало тим, що 16 березня 2012 року між ним та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого КС «Істок» надав ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 25 тис. грн на строк до 16 березня 2015 року з процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 34% річних до повного виконання умов цього кредитного договору при дотриманні графіку повернення та сплати відсотків виходячи з 365 календарних днів у році. 
У той же день на забезпечення зобов`язання за вказаним кредитним договором між КС «Істок» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки. 
У зв`язку з викладеним, та тим, що позичальник несвоєчасно та не у повному обсязі здійснював плату за кредитним договором, КС «Істок» був змушений звернутися до суду з зазначеним позовом та просив суд стягнути з боржника та його поручителя суму заборгованості. 
Заочним рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 03 березня 2014 року позов КС «Істок»  задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь КС «Істок» заборгованість за кредитним договором у розмірі 95 655 грн 55 коп. 
Однак вказане рішення суду виконано не було, тому КС «Істок»  звернулося до суду з позовом та просило суд стягнути з відповідачів заборгованість, яка утворилася станом на 31 травня 2016 року у розмірі 98 159 грн 63 коп., з яких: заборгованість по відсоткам у розмірі 19 095 грн 89 коп.; інфляційні нарахування у розмірі 79 063 грн 74 коп.
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2017 року позов КС «Істок» задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КС «Істок» у солідарному порядку суму кредитної заборгованості у розмірі 98 159 грн 63 коп., з яких: заборгованість за відсотками у розмірі 19 095 грн 89 коп.; інфляційні втрати у розмірі 79 063 грн 74 коп.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16 січня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено. 
Скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2017 року, зазначену справу призначено до судового розгляду за правилами загального провадження.
 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2019 року позов КС «Істок» залишено без задоволення.
Суд першої інстанції своє рішення обґрунтував тим, що КС «Істок» повторно нарахувало відповідачам відсотки за користування кредитом за той же період часу.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від  19 травня 2020 року апеляційну скаргу КС «Істок» задоволено частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2019 року у частині відмови у задоволенні позову КС «Істок» про стягнення інфляційних втрат скасовано, й ухвалено нове судове рішення, яким позов КС «Істок» задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КС «Істок» інфляційні втрати у розмірі 14 596 грн 95 коп. у рівних частках з кожного.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
01 липня 2020 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку КС «Істок» подало касаційну скаргу, що надійшла 06 липня 2020 року, в якій заявник просить суд скасувати постанову Одеського апеляційного суду від  19 травня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову, й ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги КС «Істок» задовольнити. 
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
 
Так відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України                             не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Станом на 01 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб був установлений у розмірі 2 102 грн.
 
Предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення кредитної заборгованості у розмірі 98 159 грн 63 коп. та судових витрат, відтак, станом на 01 січня 2020 року вказана сума не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102*100=210 200), тому у розумінні ЦПК України ця справа є малозначною. 
 
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
 
Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами                  а) та в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Проте, наведені заявником у касаційній скарзі доводи та аналіз судових рішень у цій справі не дають підстав для висновків про те, що касаційна скарга має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки наведені мотиви самі по собі не можуть бути підставою, що підпадає під дію підпунктів а) та в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, інших мотивувань касаційна скарга не містить. 
 
Наведене свідчить про те, що посилання заявника на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, є необґрунтованими.
 
Вказані заявником доводи касаційної скарги по суті висновку суду апеляційної інстанцій не спростовують, стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на  визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України поширюються й на касаційне провадження.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № В (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. 
Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. 
Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року,   § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
 
При цьому застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 
 
З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на  судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, не зазначивши, при цьому, обґрунтовані обставини, що передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.
 
Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою кредитної спілки «Істок» на постанову Одеського апеляційного суду від  19 травня 2020 року у справі за позовом кредитної спілки «Істок» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення кредитної заборгованості відмовити.
 
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріали надіслати заявнику.
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                        О. М. Осіян

 
                                                                                                   О. В. Білоконь

 
                                                                                                                 Н. Ю. Сакара