ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2020 року 
м. Київ
справа № 826/4741/16
провадження № К/9901/13479/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Смоковича М. І.,
суддів: Калашнікової О. В., Шевцової Н. В.
розглянув у попередньому судовому засіданні в касаційній інстанції справу
за позовом ОСОБА_1 до державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м.  Києві Власюк Світлани Віталіївни, третя особа - ОСОБА_2 , про зобов`язання вчинити дії, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 7 лютого 2019 року, яке ухвалено у складі судді Пащенка К. С., та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 9 квітня 2019 року, прийняту у складі колегії суддів: Земляної Г. В. (головуючий), Лічевецького І. О., Мельничука В. П.
І. Суть спору
1. У березні 2016 року ОСОБА_1 (надалі також позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві Власюк Світлани Віталіївни (надалі - відповідач, Державний виконавець), за участю третьої особи, що не заявляє вимоги на предмет спору, - ОСОБА_2 (надалі - ОСОБА_2 ), у якому просив зобов`язати відповідача зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , яка являється предметом іпотеки за договором іпотеки від 30 березня 2010 року.
2. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 15 березня 2016 року він звернувся до ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві із заявою про зняття арешту з предмету іпотеки, однак, у порушення вимог чинного законодавства, державний виконавець будь-яких дій не вчинив. На думку ОСОБА_1 , відповідач зобов`язаний зняти арешт зі спірного майна, оскільки воно перебуває у нього в заставі, а тому він має переважне право на звернення стягнення на нього. Втім, станом на 17 березня 2016 року заяву не розглянуто, що, на думку позивача, свідчить про порушення з боку відповідача прав ОСОБА_1 .
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
3. 30 березня 2010 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір позики грошей, за яким позивач передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 716800 грн. 
4. У забезпечення виконання вказаного Договору позики укладено Договір іпотеки від 30 березня 2010 року, за яким Іпотекодавець ( ОСОБА_2 ) передала Іпотекодержателю ( ОСОБА_1 ) в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .
5. 17 лютого 2011 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна В. М. видала виконавчий напис, на підставі якого ВДВС Печерського РУЮ у м.  Києві відкрито виконавче провадження № 25815502.
6. 23 травня 2011 року ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .
7. 15 березня 2016 року позивач подав до ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві клопотання про зняття арешту з вказаної квартири, яка являється предметом іпотеки за Договором іпотеки від 30 березня 2010 року.
8. Оскільки відповідачем станом на 17 березня 2016 року (дату направлення позову на адресу суду) не вчинено жодних дій щодо зняття арешту зі спірного майна, позивач звернувся до суду.
ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
9. Справа розглядалась судами неодноразово.
10. Окружний адміністративний суд міста Києва від рішенням від 7 лютого 2019 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 9 квітня 2019 року, в позові відмовив повністю.
11. Такі свої рішення суди мотивували безпідставністю тверджень позивача про порушення його прав відповідачем стосовно не здійснення розгляду клопотання станом на 17 березня 2016 року, оскільки станом на момент звернення позивачем до суду відповідач не порушував прав та інтересів ОСОБА_1 в аспекті викладених ним у клопотанні питань, а відповідно Орган ДВС діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції 
12. Позивач, покликаючись на неповноту судового розгляду та неправильне застосування з боку судів першої й апеляційної інстанцій норм матеріального права, подав касаційну скаргу.
13. У касаційній скарзі автор просить скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити рішення про задоволення його позовних вимог.
14. Представник третьої особи подав відзив на касаційну скаргу, в якому, наполягаючи на безпідставності останньої, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
V. Нормативне регулювання й оцінка Верховного Суду
15. Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
16. 8 лютого 2020 року набрали чинності зміни до КАС України, внесені Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
17. За правилом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
18. За наведених підстав касаційний розгляд здійснюється за правилами, що діяли до набрання чинності цим Законом, а саме за правилами КАС України в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 19 грудня 2019 року № 394-IX.
19. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
20. Згідно з частиною першою статті 2 КАС України в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин і звернення позивача до суду, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. 
21. Відповідно до частини першої статті 6 вказаного Кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
22. Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що у зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.
23. З огляду на викладене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). 
24. Аналогічний підхід застосовано у чинній редакції КАС України.
25. Отже, встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим під час судового розгляду.
26. Таким чином, обов`язковою умовою для визнання протиправним рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень є наявність факту порушення останнім прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулась за їх судовим захистом.
27. Відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову.
28. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
29. На час виникнення спірних правовідносин умови і порядок виконання рішень судів у разі невиконання їх у добровільному порядку визначав Закон України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (надалі - Закон № 606-XIV), відповідно до статті 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія  судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб)  - це сукупність дій органів і посадових осіб,  визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших  органів (посадових осіб),  які провадяться на підставах,  в межах повноважень та у  спосіб,  визначених  цим  Законом,  іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
30. Згідно з пунктами 5, 6 частини третьої статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати  арешт  на  кошти  та  інші  цінності  боржника, зокрема на кошти,  які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах,  на рахунки в цінних паперах,  а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.
31. Порядок зняття арешту врегульовано статтею 60 Закону № 606-XIV, за приписами частин першої-п`ятої якої особа,  яка вважає,  що майно,  на  яке  накладено  арешт, належить  їй,  а не боржникові,  може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно  і  про  зняття  з  нього арешту. 
У  разі  прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за  постановою  державного  виконавця  не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу  (установі),  якому  була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.
Державний  виконавець  зобов`язаний  зняти  арешт  з  рахунку боржника  не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку  документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на  рахунку,  заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом. 
З майна боржника  може  бути  знято  арешт  за  постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець,  якщо виявлено порушення  порядку  накладення арешту,  встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття  арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу  (установі) для зняття арешту. 
У разі наявності письмового висновку експерта,  суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу,  пошкодженням  або  в  разі  якщо витрати,   пов`язані   із  зверненням  на  таке  майно  стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з   майна  боржника  може  бути  знято за постановою державного виконавця,  що  затверджується  начальником  відділу,  якому   він безпосередньо    підпорядкований.   Копії постанови державного виконавця про  зняття  арешту  з  майна  надсилаються  не  пізніше наступного   робочого   дня   після   її   винесення  сторонам  та відповідному органу (установі) для зняття арешту. 
У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.
32. Наведеним законодавчим положенням кореспондують приписи Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5.
33. Як правильно зазначили суди, ні вказаними нормами, ні будь-якими іншими положеннями Закону № 606-XIV не врегульовано питання щодо строків реагування державного виконавця на заяву про зняття арешту з майна.
34. Нормативно-правовим актом, що регулює питання прав громадян України звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення є Закон України «Про звернення громадян», частина перша статті 19 визначає, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
35. Зважаючи на те, що заяву про зняття арешту позивач подав 15 березня 2016 року та, не отримавши відповіді, вже 17 березня 2016 року звернувся до суду з цим позовом, відсутні підстави вважати, що станом на звернення до суду відповідач яким-небудь чином порушив права позивача.
36. При цьому Верховний Суд нагадує, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).
VІ. Висновки по суті вимог касаційної скарги
37. За наведених обставин Верховний Суд констатує, що оскаржувані судові рішення ґрунтується на належній юридичній оцінці фактичних обставин справи із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи чи є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.
38. Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
VІI. Судові витрати
39. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, новий розподіл судових витрат у порядку статті 139 КАС України не здійснюється.
Керуючись пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX, статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 19 грудня 2019 року № 394-IX, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 7 лютого 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 9 квітня 2019 року у справі № 826/4741/16 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Головуючий                                                                                          М. І. Смокович 
Судді                                                                                                    О. В. Калашнікова
                                                                                                    Н. В. Шевцова