ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/741/20                                                  Суддя (судді) першої інстанції: П.Г. Паламар

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2020 року                                                                      м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого - судді Земляної Г.В.
суддів:           Мєзєнцева Є. І., Файдюка В. В.
розглянувши у порядку письмового провадження  апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від  08 квітня 2020року
у справі №580/741/20 (розглянуто у порядку спрощеному позовному провадженні)
за позовом ОСОБА_1 
до відповідача Служби Безпеки України в Черкаській області
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :
У березні 2020 року до Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (надалі – позивач) з позовом до Служби Безпеки України в Черкаській області (далі – відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність управління Служби Безпеки України в Черкаській області щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби;
- стягнути з управління Служби Безпеки України в Черкаській області середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 164 633 (сто шістдесят чотири тисячі шістсот тридцять три) грн. 41 коп.
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що при звільненні з органів Служби Безпеки України з ним в супереч приписів 116 КЗпП України не проведено остаточний розрахунок та виплати усіх належних сум при звільненні. Зазначено, що остаточний розрахунок відповідачем здійснений 06.02.2020, а саме виплачена грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій на підставі рішення суду у справі №580/2172/19. Таким чином, в зв`язку з невиплатою на день звільнення 31.05.2019 усіх сум заробітної плати, відповідач на виконання ст. 117 КЗпП України, повинен виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Наголошено, що норми КЗпП України в частині відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільненні зі служби підлягають застосуванню до спірних відносин.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 – відмовлено повністю.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням позивачем (надалі – апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог, з підстав того, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушенням матеріального права.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що рішенням суду визнано неправомірними дії відповідача щодо грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій, а отже, за затримку виплати такої суми при звільненні, підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за весь період затримки розрахунку, у відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України.
Відповідачем надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, а апеляційну скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 315, статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга апелянта підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції, скасуванню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 проходив військову службу в органах Служби Безпеки України з 12.07.1996 року по 31.05.2019 рік та звільнений з військової служби за станом здоров`я наказом т. в. о Голови Служби безпеки України від 25.04.2019 року №522-ос і виключений зі списків особового складу наказом начальника управління від 25.04.2019 року № 46-ос.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду 24.09.2019 року по справі №580/2172/19, яке набрало законної сили 10.12.2019 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до управління Служби Безпеки України в Черкаській області задоволено повністю, зокрема зобов`язано управління Служби безпеки України в Черкаській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
ОСОБА_1 , згідно з рішенням суду по справі №580/2172/19 та у відповідності до довідки управління Служби Безпеки України в Черкаській області від 26.02.2020 року за № 11/52 здійснено виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, у сумі 28007,32 грн.
Позивач вважає, що йому не було виплачено своєчасно компенсацію за додаткову відпустку за період з 2017 року по 2019 рік, має права на компенсацію за рахунок відповідача у порядку передбаченим ст. 117 КЗпП України, звернувся до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав.    
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для застосування санкції, передбаченої ст. 117 КЗпП України, не має в наслідок відсутності норм спеціального законодавства з питань проходження військової служби таких зобов`язань.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.
Згідно з частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У відповідності до частини 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Положеннями підпунктами 2, 4 статті 9 вищевказаного Закону визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Згідно частини 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Так, пунктом 56 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, що затверджене указом Президента України від 27 грудня 2007 року № 1262/2007 (Положення № 1262/2007 від 27.12.2007) у рік звільнення зазначених в абзацах другому та третьому цього пункту військовослужбовців Служби безпеки України зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям, які мають дітей.
Як зазначалось раніше, Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду 24.09.2019 року по справі №580/2172/19, яке набрало законної сили 10.12.2019 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до управління Служби Безпеки України в Черкаській області задоволено повністю, зокрема зобов`язано управління Служби безпеки України в Черкаській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Тобто, вказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили було встановлено не повний розрахунок відповідача із позивачем в день його звільнення (встановлено не виплату позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 травня 2019 року).
Відповідно до частини 1     статті 116 Кодексу законів про працю України     при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в     статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
Згідно частини 2 статті 117 Кодексу законів про працю України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Конституційний Суд України в рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 року щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 1 цього Кодексу роз`яснив : « Згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Крім того, колегія суддів, звертає увагу на правову позицію, викладено Верховним Судом в постанові від 30 квітня 2020 року, справа №805/4458/17-а, відповідно до якої, частина перша статті 117 КЗпП передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає. Тобто тут істотними є факт невиплати належних працівникові сум при звільненні та факт остаточного розрахунку з ним.
Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини другої статті 117 КЗпП, має право на відшкодування, передбаченого в цій статті, якщо спір буде вирішено на його користь. Якщо ж вимоги працівника буде задоволено частково, то розмір відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд. В останньому випадку суму заборгованості із заробітної плати, а також суму відшкодування за час затримки її виплати визначає суд, враховуючи, з-поміж іншого, такі чинники для його (відшкодування) визначення, як розмір спірної суми, яка підлягає стягненню, істотності цієї частки порівняно з середнім заробітком, інших обставин, які у кожній конкретній ситуації мають значення для визначення розміру відшкодування.
Суд першої інстанції зазначив, що підстав для застосування санкції, передбаченої ст. 117 КЗпП України, не має в наслідок відсутності норм спеціального законодавства з питань проходження військової служби таких зобов`язань, колегія суддів не погоджується з даними висновком, з наступних підстав.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців Служби Безпеки України, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статті     116     та     117 КЗпП України     як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з Служби Безпеки України.
Аналогічна позиція також викладена Верховним Судом у постанові від 30.04.2020 року по справі №140/2006/19 (провадження №К/9901/35979/19), від 08.11.2018 року по справі №821/2148/16 (провадження № К/9901/33971/18, К/9901/33978/18).
Колегія суддів вважає, що на час звільнення позивача, останньому не здійснено виплату усіх належних працівникові сум при звільненні та не проведено остаточного розрахунку з ним, що обумовлює застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України у даному конкретному випадку з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Розрахунок середньомісячного заробітку розраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (надалі - Порядок № 100).
Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 8 Порядку №100 передбачено, що для нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Згідно довідки відповідача від 22.01.2020 року №21/7 за останні 2 місяці, що передували звільненню позивача з військової служби, загальний розмір місячного грошового забезпечення складає 40010,46 грн, кількість відпрацьованих позивачем робочих днів у квітні та травні 2019 року становить 41 дні.
Отже, для обчислення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно застосовувати показник 655 грн 90 коп. за один робочий день (40010,46 грн./ 41 днів).
Оскільки період за час затримки розрахунку при звільненні становить 172 робочих днів, зокрема, з 01.06.2019 року по 06.02.2020 року, відтак сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 112814,80 грн (655 грн 90 коп х 172 днів затримки розрахунку при звільненні).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу апелянта - задовольнити частково, рішення суду першої інстанції - скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов позивача - задовольнити частково, а саме, визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.06.2019 року по 06.02.2020 року включно та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.06.2019 року по 06.02.2020 року включно в сумі 112814 грн 80 коп. 
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія зазначає, що доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції, та є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Таким чином, апеляційна скарга апелянта підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог частково.
Керуючись статтями 34, 242, 243, 246, 250, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331  Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,  
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року – скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність управління Служби Безпеки України в Черкаській області щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби ОСОБА_1 .
Стягнути з Управління Служби Безпеки України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 01.06.2019 року по 06.02.2020 року включно в сумі 112814 (сто дванадцять тисяч вісімсот чотирнадцять) гривень 80 копійок. 
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Головуючий суддя                                                                                Г. В. Земляна

Судді:                                                                                                    Є. І. Мєзєнцев

                                                                                                              В. В. Файдюк