08.07.20
22-ц/812/1154/20
Справа №489/6029/17                               Головуючий в апеляційній інстанції – Лисенко П.П. 
Провадження №22-ц/812/1154/20
П О С Т А Н О В А
іменем України
06 липня 2020 року                         м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Лисенка П.П.,
суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання – Андрієнко Л.Д.,
за участі:
представника позивача – ОСОБА_1 ,
відповідача – ОСОБА_2 , 
переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 17 лютого 2020 року в приміщенні Ленінського районного суду м. Миколаєва під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самовільної будівлі,

В С Т А Н О В И Л А:
14 грудня 2017 року ОСОБА_3 пред`явив до ОСОБА_4 зазначений позов, який обґрунтовував наступним.
Йому належить 67/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 частин житлового будинку, якому надано нову адресу: АДРЕСА_2 - є ОСОБА_4 
ОСОБА_4 , разом з чоловіком своєї доньки, в 2007 році, на території земельної ділянки, яка належить позивачу та з використанням стіни належного йому гаража, без його згоди і дозвільних документів, самовільно почали будівництво гаража. Для встановлення даху, відповідач врізав балки в стіну його гаража, чим порушив конструкцію споруди. Більше того, примикання гаража відповідача до гаража позивача призводить до неможливості обслуговування позивачем стіни свого гаража та його своєчасного ремонту.
Посилаючись на наведене, просив зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні його власністю, шляхом знесення гаражу літери «Г», який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 жовтня 2019 року замінено неналежного відповідача – ОСОБА_4 , на належного – ОСОБА_2 , оскільки перша подарувала свою частину будинку дочці.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні власністю ОСОБА_3 шляхом знесення самочинно зведеного гаражу літери «Г», який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені судові тим витрати у розмірі 8 700 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 640 гривень. 
17 березня 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2020 року ОСОБА_2 в задоволенні такої заяви відмовлено. 
ОСОБА_2 подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити постанову, якою відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга вмотивована тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції - без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.
Так, задовольняючи даний позов, суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем, належними та допустимими доказами довів факт порушення відповідачем його права на об`єкт власності, а тому останній зобов`язаний його усунути, знісши самовільну забудову.  
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.
За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.
Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.
Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.
Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.
Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.
Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.
Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.
Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.
Рішення суду 1 інстанції у повній мірі відповідає виписаному.
Пунктом 22 Постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України про правовий режим самочинного будівництва визначено, що під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, не додержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.
Відповідно до ст. 319 ЦК України при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати своє право власності на шкоду правам та свободам громадян.
Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частини 1 статті 79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.
Згідно ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).
Стаття 375 ЦК України надає право власникові земельної ділянки зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.
Згідно з ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
У відповідності до ч. 7 ст. 376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
В п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» №6 від 30 березня 2012 року визначає, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК України.
Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб; якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.
Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови (правова позиція, установлена Верховним Судом України у постанові від 19 квітня 2017 року, справа №6-129цс17).
Законом України «Про будівельні норми» визначено правові та організаційні засади розроблення, погодження, затвердження, реєстрації і застосування будівельних норм. Застосування будівельних норм або їх окремих положень є обов`язковим для всіх суб`єктів господарювання незалежно від форми власності, які проводять будівельну, містобудівну, архітектурну діяльність та забезпечують виготовлення продукції будівельного призначення.
Згідно з п. 3.13 Державних будівельних норм «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень. ДБН 360-92», затверджених наказом Держкоммістобудування 17 квітня 1992 року №44, відстань між житловими будинками, житловими і громадськими, а також між виробничими будинками треба приймати на основі розрахунків інсоляції і освітленості відповідно до норм (розділ 10), протипожежних вимог (додаток 3.1).
Розташування і орієнтація житлових будинків повинна здійснюватися з урахуванням забезпечення нормативної тривалості інсоляції та норм освітленості відповідно до «Санітарних норм та правил забезпечення інсоляцій споруд та територій житлової забудови» та ДБН В..2.5-28-2006 Природне і штучне освітлення.
Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Відповідно до ч.2 ст.38 Закону за рішенням суду самочинно збудований об`єкт підлягає знесенню з компенсацією витрат, пов`язаних із знесенням об`єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок відповідно до Закону.
Судом встановлено, що  ОСОБА_3 є власником 67/100 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд АДРЕСА_3 на підставі договору дарування частини житлового будинку від 05.02.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Барсковою Л.Є., зареєстрованого в реєстрі за № 405 та на підставі договору дарування від 25.01.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Юрловою Т.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 135 (а.с.7-8).
На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.01.2008, позивачу належить 67/100 часток житлового будинку за літ. А, загальною площею 56,4 кв.м, житловою площею 34,0 кв.м з господарськими будівлями та спорудами (а.с. 9).
Судом також встановлено, що згідно з рішенням виконкому Миколаївської міської ради № 575/63 від 10.05.1958 ОСОБА_5 (матері позивача) було відведено земельну ділянку під забудову площею 468 кв.м. по 
АДРЕСА_4 році мати позивача — ОСОБА_5 продала 43/100 частин житлового будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_6 , який в свою чергу, продав зазначену частку відповідачу. Далі, за рішенням Миколаївської міської ради від 25.05.2007 зазначеній частці житлового будинку був наданий новий адрес: АДРЕСА_2 . Таким чином, відповідачу належить житловий будинок АДРЕСА_2 .
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2007 року та додатковим рішенням цього ж суду від 07 вересня 2007 року, визнано недійсним та скасовано виданий ОСОБА_5 . Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для обслуговування індивідуального житлового будинку, площею 0,0270 га, реєстраційний № 597 від 12.08.1997 та зобов`язано Миколаївську міську раду видати ОСОБА_5 . Державний акт на право приватної власності на землю, згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 120-2291 від 18 грудня 2006 року (а. с. 12, 13).
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 вересня 2009 року визнано незаконним та скасовано Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯБ № 828999, площею 191 кв. м за адресою АДРЕСА_3 виданий 17 серпня 2006 року Миколаївською міською радою на ім`я ОСОБА_4 та зобов`язано Миколаївську міську раду видати Державний акт Мацюк В ОСОБА_7 з урахуванням уточнення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 (а.с.169).
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2014 року зобов`язано ОСОБА_4  усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 власністю шляхом знесення за рахунок позивача ОСОБА_3 самочинно збудованого незавершеного будівництвом гаражу з силікатної цегли зі встановленими металевими розпашними воротами, який побудовано впритул до гаражу літ. "З", та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 і належить ОСОБА_4 ; зобов`язано ОСОБА_4 протягом двох місяців з дня набрання рішенням суду законної сили за власний рахунок знести самочинно збудовану відкриту веранду, по стовпам з силікатної цегли з перекриттям з дерев`яних брусків та покриттям листами хвилястими азбестоцементними за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.14-16).
Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 15 січня 2015 року, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 січня 2014 року в частині знесення за рахунок позивача ОСОБА_3 самочинно збудованого незавершеного будівництвом гаражу скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині вказаного рішення залишено без змін (а.с.17-19).
Згідно рішення Миколаївської міської ради № 4/52 від 19 квітня 2016 року надані громадянам у власність земельні ділянки, раніше надані їм у користування для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, додатково надані земельні ділянки, передані в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, передані в оренду земельні ділянки для введення городництва, надано у власність земельні ділянки для ведення садівництва (а.с.22).
Відповідно до договору дарування житлового будинку від 31.05.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ємельяновою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 344, ОСОБА_4 передала в дар ОСОБА_2 , а остання прийняла в дар належний дарувальнику житловий будинок АДРЕСА_2 (а.с.115).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02 червня 2016 року, ОСОБА_2 є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_2 (а.с.117).
Як вбачається з листа Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області від 07 листопада 2014 року за вих. № 7/14-61.31-14у, громадянці ОСОБА_4 в період з 01 січня 2008 року по теперішній час документи дозвільного характеру Управлінням не видавалися, документи декларативного характеру не реєструвалися.
Згідно листа Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області від 06 вересня 2017 року за вих. № 661/22.01.01-20/17, Управлінням, за зверненням ОСОБА_3 , здійснено перевірку дотримання вимог містобудівного законодавства, але при перевірці мешканці будинку АДРЕСА_2 перешкоджали у здійсненні повноважень органу держархбудконтролю, шляхом недопущення до об`єктів будівництва, відмови надання документів, приховування відносин до прав власності на садибу (а.с.25).
Зі Звіту про проведення технічного обстеження ПП "Промжилстрой" гаражу на земельній ділянці садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_2 , вбачається, що проектна та робоча документація у замовника ( ОСОБА_2 ) відсутня, а також відсутня інформація щодо відповідності місця розташування об`єкта вимогам державних та будівельних норм, отримана виконавцем від місцевого органу містобудування та архітектури (а.с. 118-122).
Відповідно до висновку експерта № 125-063 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, встановлено, що будівля гаражу літ. «Г» - 2017 р. побудови, яка належить ОСОБА_4 , збудована самочинно на земельній ділянці АДРЕСА_2 , на час дослідження має – 100 % ступінь готовності та експлуатується. При будівлі гаражу літ. «Г» була порушена межа земельної ділянки АДРЕСА_3 в фасадній частині вздовж правої бокової зовнішньої стіни гаражу літ. «З» загальною площею – 2,6 кв. м. розміром 0,3х8,27 м., як вказано на геодезичній зйомці ТП -№244.07.2018, виконаною ФОП ОСОБА_8 - липень 2018. Дослідивши зовнішнім оглядом фасадну та задню торцеву частини будівлі гаражу літ. «Г», яка розташована на земельній ділянці АДРЕСА_2 , встановлено: земельна ділянка довжиною – 0,3 м., яка прилягає до правої зовнішньої стіни будівлі гаражу літ. «З» забудована кладкою з силікатної цегли та пиляного каменю, що є фасадною та задньою стінами будівлі гаражу літ. «Г», але встановити чи використовувалася частина будівлі гаражу літ. «З», а саме права бокова стіна та чи є вона загальною стіною з гаражем літ. «Г», а також чи має факт пошкодження ОСОБА_4 при будівлі гаражу за адресою: АДРЕСА_2 будівлі гаражу літ. «З», що належить ОСОБА_3 не надається можливим, в зв`язку з відсутністю доступу на земельну ділянку АДРЕСА_2 та дослідження будівлі гаражу літ. «Г» (а.с.65-78). 
Як зазначено у вищевказаному висновку експерта № 125-063 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, при будівлі гаражу літ. «Г» була порушена межа земельної ділянки АДРЕСА_3 в фасадній частині вздовж правої бокової зовнішньої стіни гаражу літ. «З» загальною площею – 2,6 кв. м. розміром 0,3х8,27 м.
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову позивача про зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом знесення гаража, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . 
В іншій частині рішення не оскаржувалось, а тому не переглядалося.
Що ж до питання про призначення у справі повторної судової будівельно-технічної експертизи, то вона не може бути призначена, виходячи з наступного.
Судова експертиза – це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду (ст.1 Закону України «Про судову експертизу»).
Відповідно до ст.113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).
Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
Підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою, якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб.
Згідно ч.1 ст.103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:
1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;
2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», висновок експерта є доказом в цивільному процесі. Він не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.
В силу вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).
Частинами 1-4 ст.83 ЦПК України визначений наступний порядок подання доказів.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2018 року по зазначеній справі була призначена судова будівельно – технічна експертиза (а.с. 54), яка виконана експертом Регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області 05 жовтня 2018 року, висновок експерта № 125-063 (а.с. 70-78).
Вимоги до апеляційної скарги викладені у ст.356 ЦПК України, згідно із пунктами 5,7 ч.2 якої передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема: в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо); клопотання особи, яка подала скаргу.
Відповідно до частин 1-3 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Враховуючи викладені вимоги закону, колегія суддів приходить до висновку, що заявлене клопотання про призначення повторно судової будівельно – технічної експертизи не підлягає задоволенню, оскільки висновок експерта обґрунтований, не суперечить іншим матеріалам справи та не викликає сумніви в його правильності.
Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм цивільного, земельного та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення, а заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Головуючий                                        П.П. Лисенко

Судді:                                                 Н.В. Самчишина

                                                            Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 08.07.2020 року.