П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

21 вересня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/880/20	
Головуючий в 1 інстанції: Марич Є. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020року (суддя Марич Є.В., м. Миколаїв, повний текст рішення складений 27 травня 2020 року) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В:

20 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області (далі - ГУ ДПС у Миколаївській області), в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу відповідача про сплату боргу (недоїмки) від 20.11.2019 р. №Ф-72003-17.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити її позов.
В апеляційній скарзі зазначається, що судом першої інстанції не враховано, що відповідач протиправно сформував спірну вимогу на підставі даних з інформаційної системи органів доходів і зборів в порушення вимог чинного законодавства, а також ця вимога була сформована за минулі роки лише у 2019 році, що також свідчить про протиправність дій податкової і як наслідок спірної вимоги. Крім того, суд першої інстанції прийняв рішення без урахування позиції позивачки, викладеної у відповіді на відзив, що є порушенням норм процесуального права.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, громадських формувань, позивачка була зареєстрована як фізична особа-підприємець 07.06.2005 р., а 20.11.2019 р. внесено запис про припинення її підприємницької діяльності.
20.11.2019 р. відповідачем прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-72003-17 в сумі 26539,26 грн. відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі-Закон №2464).
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача позивачка звернулась з адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки у позивачки протягом 2017 р. , 2018 р. та 2019 року до внесення відомостей про припинення ФОП був обов`язок нараховувати та сплачувати єдиний соціальний внесок, відповідачем обґрунтовано нараховано борг в сумі 26539,26 грн. та винесено спірну вимогу.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, та надаючи правову оцінку його висновкам і встановленим обставинам справи, виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464, платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
За приписами п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону №2464 платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII від 06.12.2016 року внесено зміни, зокрема до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VІ, відповідно до яких для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року (редакція закону з 01.01.2017 року), у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу (редакція Закону з 01.01.2018 року), такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімальною страхового внеску.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону №2464 мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
За змістом п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №2464 максимальна величина бази нарахування єдиного внеску максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює двадцяти п`яти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок.
Згідно п. 11 ст. 8 Закону №2464 єдиний внесок для фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування встановлюється у розмірі 22 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
Так, мінімальний страховий внесок у 2017 році становив 3200,00 грн. х 22% = 704,00 грн./міс., у 2018 році становив 3723,00 грн х 22% = 819,06 грн./міс, у 2019 році - 4173x22%=918,06 грн./міс.
Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який виходив з того, що у позивачки з 01.01.2017 року виник обов`язок сплачувати єдиний внесок у сумі не меншій ніж 704,00 грн. на місяць протягом 2017 року, у сумі не меншій ніж 819,06 грн. на місяць протягом 2018 року та у сумі не меншій ніж 918,06 грн. у 2019 році, в тому числі і при відсутності будь-яких доходів (прибутків) у вказаний період.
Згідно ч. 8 ст. 9 Закону №2464 (у редакції, що діяла до 01.01.2018 року) платники єдиного внеску, зазначені у п. 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
За приписами ч. 8 ст. 9 Закону №2464 (у редакції, що діє з 01.01.2018 року) платники єдиного внеску, зазначені в пунктах 4, 5 та 5-1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Відповідно до ч. 12 ст. 9 Закону №2464 єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. За наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов`язаннями із сплати єдиного внеску зобов`язань із сплати податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законом, або зобов`язань перед іншими кредиторами зобов`язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов`язаннями, крім зобов`язань з виплати заробітної плати (доходу).
Відповідно до ч. 16 ст. 25 Закону №2464 строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.
Крім того, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, відповідно до ч. 8 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що саме з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізична особа-підприємець позбавляється статусу платника єдиного внеску.
Як вбачається з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відбулась 20.11.2019 року. 
Тобто, позивачка до вказаної вище дати мала статус підприємця, а тому жодним чином не припинилось до вказаної дати нарахування єдиного внеску відповідно до вимог закону.
Враховуючи наведене, у позивачки, як фізичної особи-підприємця, з 01.01.2017 року (з дати набрання чинності редакції ст. 7 Закону №2464) виник обов`язок сплачувати єдиний внесок у сумі не меншій, ніж 704,00 грн. на місяць протягом 2017 року, у сумі не меншій ніж 819,06 грн. на місяць протягом 2018 року та у сумі не меншій ніж 918,06 грн.,  в тому числі і при відсутності будь-яких доходів (прибутків) у вказаний період від здійснення підприємницької діяльності.
Відповідно до абзацу 2 пункту 2 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України №449 від 25.04.2015 (далі - Інструкція), в разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та не сплачених сум єдиного внеску, такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, які зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), застосовує до такого платника штрафні санкції.
За змістом абзаців 1-4 пункту 3 розділу VI Інструкції органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки) якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
Відповідно до абзацу 6 пункту 3 розділу VI Інструкції орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення.
За приписами абзацу 11 пункту 3 розділу VI Інструкції вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гр.
Абзацом 1 пункту 4 розділу VI Інструкції визначено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою відповідно до додатку 6 (для юридичної особи) або за формою відповідно до додатку 7 (для фізичної особи).
З матеріалів справи вбачається, що вимога була винесена на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів, відповідно до яких у 2019 році заборгованість позивачки зі сплати ЄСВ склала 26539,26 грн. за 2017, 2018 і 1, 2, 3 квартали 2019 р.р. (за 2017 р. - 704*12 місяців = 8448 грн.; за 2018 рік - 819,06*12місяців=9828,72 грн., по квартально по 2457,18 грн.; за три квартали 2019 р. - 918,06 грн. *9місяців=8262,54, по квартально 2754,18 грн.).
Слід також зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянтки щодо процедурних порушень відповідача під час формування спірної вимогу, оскільки навіть наявність таких порушень не позбавляє позивачку обов`язку сплачувати податки і збори, як то передбачено Основним Законом.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про правомірність спірної вимоги, оскільки у позивачки протягом 2017, 2018 та 2019 року (до внесення відомостей про припинення ФОП) був обов`язок нараховувати та сплачувати єдиний соціальний внесок і з огляду на суму, визначену у вимозі, відповідачем обґрунтовано нараховано борг в сумі 26539,26 грн.
Крім того, позивачкою не надано до суду доказів знаходження її у даний період у трудових відносинах з підприємством, організацією тощо, що б свідчило про подвійну сплату ЄСВ, такі посилання відсутні і в позовній заяві та апеляційній скарзі. Доказів сплати ЄСВ в сумі 26539,26 грн. до суду також не надано.
Стосовно доводів апелянтки щодо прийняття судом першої інстанції рішення без урахування позиції позивачки, викладеної у відповіді на відзив, колегія суддів зазначає, що доводи відповіді на відзив позивачки є тотожними правовій позиції, викладеній у позовній заяві, факти та мотивування яких повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні спірного питання.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Підсумовуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, оскаржуване рішення прийняте відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач                                        В.О.Скрипченко

Суддя                                                                                І.П.Косцова

Суддя                                                                                Ю.В.Осіпов