ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року	Львів	Справа № 140/88/20 пров. № А/857/5027/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,
суддів - Обрізка І. М., Онишкевича Т. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від                     17 березня 2020 року, ухвалене головуючим суддею Каленюк Ж. В. у м. Луцьку, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,- 

                                                    В С Т А Н О В И В:

08 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо незарахування до його страхового стажу для обчислення пенсії періоду роботи з 01 липня 2015 року по 18 вересня 2017 року та зобов`язати відповідача зарахувати вказаний період роботи до його страхового стажу для обчислення пенсії.
В обгрунтування позовних вимог зазначає, що він має право на зарахування періоду його роботи з 01 липня 2015 року по 18 вересня 2017 року на Державному підприємстві «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» до страхового стажу, однак з огляду на несплату підприємством страхових внесків, відповідачем протиправно не зараховано до його страхового стажу вказаний період.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує обставинами, викладеними у позовній заяві. Крім того, зазначає, що та обставина, що він не є отримувачем пенсії та із заявою про її призначення до пенсійного органу не звертався, не може бути підставою для відмови у позові, оскільки обчислення страхового стажу відбувається протягом всього трудового життя людини, тому обмежувати її у зверненні до органів пенсійного фонду, чи у випадку встановлення порушень в їх діяльності звертатись до суду за відновленням свого права своєчасно, ніхто не має права. Вказує, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про неможливість внесення даних про страховий стаж до системи персоніфікованого обліку на підставі його заяви, оскільки в даному випадку не обов`язково бути отримувачем пенсії. 
Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому її заперечує, покликається на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження. 
Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав. 
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 у період з 01 листопада 2000 року до 18 вересня 2017 року працював в ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2», що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача та довідкою форми ОК-5.
18 грудня 2019 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області із заявою про перерахунок страхового стажу, в якій просив зарахувати до його страхового стажу період його роботи в ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів» №2 з 01 липня 2015 року по 18 вересня 2017 року. 
Листом від 26 грудня 2019 року №1448/М-01 Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повідомило позивача про те, що відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) інформація щодо сплати страхових внесків за період роботи з 01 липня 2015 року по 31 серпня 2017 року відсутня. ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» є боржником як зі сплати страхових внесків, так і єдиного соціального внеску. Зарахування до страхового стажу згаданого періоду можливе лише у випадку здійснення роботодавцем сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що позивач не є отримувачем пенсії будь-якого виду та із заявою про призначення пенсії до відповідача не звертався, відповідно, страховий стаж для обчислення пенсії відповідач не розраховував та у зарахуванні певного періоду при призначенні пенсії відповідач не відмовляв.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно приписів ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ст.8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом;
Відповідно до п.1 ч.1 ст.11 вказаного Закону загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, в об`єднаннях громадян, у фізичних осіб - підприємців та інших осіб (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок) на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру.
Відповідно до ст.1 наведеного Закону страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.24 зазначеного Закону страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною другою цієї ж норми передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами ПФ відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Згідно із ст.20 вказаного Закону страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Системний аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті страхувальниками. Обчислення розміру пенсії та її перерахунок провадиться з урахуванням страхового стажу особи, а саме, періоду, протягом якого особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. При цьому, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.
Згідно з ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Статтею 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права встановлено, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожної людини на соціальне забезпечення, включаючи соціальне страхування.
Зокрема, згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.
Контроль за додержанням підприємствами законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування в частині нарахування, декларування та сплати страхових внесків покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи.
Отже, несвоєчасна сплата або несплата страхованих внесків не може бути підставою для відмови у зарахуванні відповідного періоду трудової діяльності до страхового стажу, необхідного для призначення та обрахунку пенсії в належному розмірі. Відповідальність за несплату або несвоєчасну сплату страхових внесків покладається на підприємство, а не на працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо сплати, а у випадку несплати примусового стягнення з підприємства-боржника (роботодавця) виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.
Окрім цього, у рішенні від 09.07.2007 № 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.
Як підтверджується записами трудової книжки, позивач ОСОБА_1 в період з 01 листопада 2000 року до 18 вересня 2017 року працював в ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2»
Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5 інформація щодо сплати страхових внесків підприємством за період роботи з 01 липня 2015 року по             31 серпня 2017 року відсутня. 
Згідно з листом Головного управління ДПС у Волинській області від 20 грудня               2019 року №1165/3/03-20-12-01-06, наданого у відповідь на колективне звернення працівників ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2», проведеним аналізом інтегрованої картки платника податку ДП Луцький комбінат хлібопродуктів №2 встановлено, що станом на 19 грудня 2019 року за підприємством обліковується борг з єдиного внеску на загальну суму 4383,8 тис. грн, в тому числі 1160,1 тис. грн фінансові санкції та пеня. Внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ДП Луцький комбінат хлібопродуктів №2 не сплатило за період з липня 2015 року. Узгоджену вимогу з єдиного внеску Головне управління ДПС у Волинській області на суму боргу передало для примусового виконання до органів державної виконавчої служби.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні та конституційному поданні щодо тлумачення ч.2 ст.55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.2 ст.3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист (абз.1 п.4.1 Рішення).
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорювання останнього.
Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб між учасниками правовідносин існував юридичний спір, а порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. Невід`ємним елементом правовідносин є їхній зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Тому судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.
Так, як слідує з матеріалів справи, страховий стаж ОСОБА_1 з 01 липня           2015 року по 18 вересня 2017 року не відображений в реєстрі застрахованих осіб, оскільки страхові внески страхувальником (роботодавцем) - ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» не сплачені.
Разом з тим, позивач не перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України як одержувач пенсії, із заявою про призначення пенсії до відповідача не звертався.
З огляду на викладене, оскільки страховий стаж для обчислення пенсії відповідач не розраховував та у зарахуванні певного періоду при призначенні пенсії не відмовляв, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушення прав позивача, та, відповідно, відсутність підстав для задоволення позову.
За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України,-
     
                                                      П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року у справі № 140/88/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	
Повне судове рішення складено 08.09.2020