ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1383/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №710/1390/19 Категорія: 305030000 	Побережна Н. П. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                       19 серпня 2020 року                                                                м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Гончар Н.І., Сіренко Ю.В.	

учасники справи:
позивач (скаржник) - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи - державний виконавець Шполянського районного відділу ДВС Головного ТУ юстиції у Черкаській області, ОСОБА_3 

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 16.06.2020 (суддя в суді першої інстанції Побережна Н.П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - державний виконавець Шполянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

в с т а н о в и в :

28.10.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, яким просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь безпідставно набуті грошові кошти в сумі 21 843, 53 грн., 3% річних в сумі 685,68 грн. та інфляційні в сумі 1320,19 грн.
В обгрунтування позову вказував на те, що на виконанні у державного виконавця Шполянського РВ ДВС Головного ТУ юстиції у Черкаській області перебуває ВП за судовим наказом №2-н/710/55/18 від 11.10.2018 Шполянського районного суду Черкаської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј частини заробітку (доходу) платника, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
За усним дорученням сина ОСОБА_3 і період часу з 22.06.2018 по 07.06.2019 позивач перераховував на карткові рахунки відповідачки грошові кошти в рахунок погашення аліментів на утримання внука.
Проте, державним виконавцем було надано позивачу виписку сум із зазначенням дати квитанції та суми коштів, які не були враховані ним в рахунок погашення аліментів, загальна сума коштів згідно якої становить 21 843,53 грн. Відповідач заперечує той факт, що кошти в сумі 21 843,53 грн., які надійшли на карткові рахунки відповідача є аліментами від ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4 , в період часу з 22.06.2018 по 23.05.2019.
Позивач у позовній заяві зазначає, що відповідачка фактично безпідставно та систематично отримувала на власні карткові рахунки належні позивачу грошові кошти, внаслідок чого незаконно заволоділа коштами в сумі 21 843,53 грн. Як перед перерахуванням, так і після перерахування вищевказаних грошових коштів між позивачем та відповідачем ніякі договори не укладалися, будь-які зобов`язальні відносини між сторонами відсутні, тому, враховуючи, що відповідачка заперечує факт отримання вказаних коштів в рахунок погашення аліментів, ОСОБА_2 набула грошові кошти за відсутності достатніх правових підстав і у спосіб, що суперечить цивільному законодавству.
Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 16.06.2020 у задоволенні позовних вимог у справі відмовлено. Суд зазначив, що відповідачка отримала від позивача спірні грошові кошти у вигляді аліментів. При цьому, їх виплата проведена позивачем добровільно, без рахункової помилки та без недобросовісності з боку відповідача. Матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_2 використала названу позивачем суму коштів, сплачених в якості аліментів, не за цільовим призначенням. Аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Таким чином, районний суд не знайшов підстав для застосування ст. 1212 ЦК України. Застосувавши до вказаних правовідносин ст. 1215 ЦК України.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач 17.07.2020 подав апеляційну скаргу, в якій, зазначив, що суд помилково застосував до вказаних правовідносин ст. 1215 ЦК України та відмовив у позові без надання належної правової оцінки доказам на підтвердження заявлених позовних вимог. 
Скаржник наполягає на тому, що відповідачка заперечила той факт, що грошові кошти в сумі 21 843, 53 грн. являються аліментами, державний виконавець підтвердив, що вказані кошти не зараховані в рахунок погашення аліментів, так як позивач не являється боржником по їх сплаті, а тому суд помилково прийшов до висновку про застосування вищевказаної статті кодексу.
Скаржник вважає, що ним надано до суду всі належні та допустимі докази, які підтверджують факт заволодіння відповідачем його грошовими коштами без достатньої правової підстави, оскільки між сторонами по справі не існувало і не існує будь-яких договірних чи деліктних правовідносин. Позивач не являється боржником зі сплати аліментів, отримані відповідачкою від нього кошти не являються аліментами, що було підтверджено у судовому засіданні самим відповідачем та державним виконавцем, зобов`язання зі сплати аліментів є особистим зобов`язанням боржника, в зв`язку з чим безпідставне збагачення відповідача за рахунок коштів позивача не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту, окрім як стягнення з відповідачки на його користь безпідставно отриманих грошових коштів на підставі ст. 1212 ЦК України.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до положень ст.1212 ЦК України, якими позивач обґрунтовує свої вимоги у справі, та на застосуванні якої наполягає у апеляційній скарзі, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Аналізуючи положення вказаної норми закону, слід дійти висновку, що положення цієї статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення Глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Так, згідно ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті:
1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача;
2) інше майно, якщо це встановлено законом.
За змістом ст.1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Колегія суддів звертає увагу, що під відсутністю правової підстави, розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення та його юридичному змісту. Таким чином, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
За вказаних обставин, апеляційний суд вважає, що слід дійти висновку про те, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення створення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені в ч. 2 ст. 11 ЦК України.
Колегія суддів зауважує, що лише в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, то ст.1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03.06.2015 у справі № 6-100цс15, з якою також погодився Верховний Суд у постанові від 05.12.2018 у справі № 367/6344/16-ц, оскільки правові позиції Верховного Суду є обов`язковими для застосування всіма судами України.
При розгляді справи встановлено, що на виконанні у державного виконавця Шполянського РВ ДВС Головного ТУ юстиції у Черкаській області перебуває виконавче провадження за судовим наказом №2-н/710/55/18 від 11.10.2018 Шполянського районного суду Черкаської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј частини заробітку (доходу) платника, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
ОСОБА_1 перерахував на карткові рахунки ОСОБА_2 з 22.06.2018 по 25.03.2019 суму коштів в розмірі - 21 843,53 грн.
Звертаючись до суду із вказаним позовом скаржник вказував, що здійснював банківські операції на карткові рахунки відповідачки за усним дорученням свого сина в рахунок погашення аліментів на утримання ОСОБА_4 .
ОСОБА_3 визнав, що доручав своєму батькові, позивачеві по справі ОСОБА_1 здійснювати сплату аліментів на користь відповідача від його імені на підставі судового наказу, виданого Шполянським районним судом Черкаської області від 10.07.2018, за яким він зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дитини з 18.05.2018.
Доказів того, що між батьками дитини існували усні домовленості по сплаті аліментів в добровільному порядку з 01.01.2016 по 18.05.2020 року на погашення заборгованості за яками і були, за словами відповідачки направлені вказані виплати позивача з 22.06.2018 по 25.03.2019 суду не надано. 
Більш того, підставою для винесення судового наказу про стягнення з батька дитини аліментів у примусовому порядку являється той факт, що він відмовляється надавати дитині матеріальну допомогу добровільно і ухиляється від сплати коштів.
У даному випадку колегія суддів вважає, що підстави, передбачені законом, для віднесення сплачених в добровільному порядку грошових коштів в якості аліментів на утримання дитини до безпідставно набутих відповідачем, відсутні.
Так, позивач ОСОБА_1 на підставі усної домовленості із платником аліментів ОСОБА_3 надавав добровільно та протягом тривалого періоду часу на утримання ОСОБА_4 що виключає можливість рахункової, або будь-якої іншої помилки в його діях. 
При цьому відповідачка жодних недобросовісних дій, які могли сприяти тому, що позивач перерахував на її ім`я відповідні кошти, не вчиняла, більш того вона визнала той факт, що перераховані ОСОБА_1 кошти є аліментами, які їй сплачував батько дитини - ОСОБА_3 , а позивач лише перераховував на її картковий рахунок.
Колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про те, що кошти у сумі 21 510,47 грн. перераховані за період з 22.06.2018 по 25.03.2019 є такими, що сплачені в якості аліментів, оскільки хоча судовий наказ, за яким виникло зобов`язання у боржника, і виданий судом 10.07.2018, однак аліменти стягуються з боржника з моменту звернення заявника до суду з заявою про видачу судового наказу, тобто з 18.05.2018 року, що підтверджується, зокрема, і розрахунком боргу по аліментам, виданим ДВС (т.1 . а.с.21). 
Зібрані у справі докази у їх взаємозв`язку і сукупності підтверджують факт існування між сторонами певних договірних відносин, на підставі яких позивачем були здійснені переведення коштів відповідачці в рахунок сплати аліментних зобов`язань ОСОБА_3 , при цьому позивач здійснював переказ цих коштів неодноразово та систематично і перерахування цих коштів саме з метою виконання цих зобов`язань та що виключає у даному випадку виникнення кондикційного зобов`язання відповідача та стягнення спірних коштів на підставі статті 1212 ЦК України.
Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18). 
Вказані обставини враховані районним судом в ході ухвалення оскаржуваного рішення суду, нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду не виявлено і сторонами не надано таких нових доказів у суді апеляційної інстанції.
Доводи апелянта щодо безпідставності набуття відповідачем коштів колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем не було належним чином доведено факту безпідставності набуття ОСОБА_2 спірних коштів, і не надано належних та допустимих доказів наявності у його діях рахункової помилки, натомість з матеріалів справи вбачається добровільне волевиявлення позивача на перерахування цих коштів, і у діях ОСОБА_2 не вбачається недобросовісності при набутті цих коштів, які по суті є коштами, спрямованими на виконання зобов`язань по сплаті аліментів. 
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 16.06.2020 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Крім того, при апеляційному розгляді справи відповідач у відзиві просила стягнути з позивача на її користь 2000,00 грн. витрат на правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Так згідно договору №428942/36/22/19 від 15.11.2019 та додаткової угоди №3 від 05.08.2020 до цього договору їй надається правнича допомога Адвокатським бюро «Жигальської Ю.Ю.». Відповідно до акта виконаних робіт №3 від 07.08.2020 за підготовку та подання відзиву ОСОБА_2 сплатила 2000,00 грн.
Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України - судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін - правовий висновок ВП ВС від 19.02.2020 у справі 755/9215/15-ц.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з позивача у справі на користь відповідача ОСОБА_2 500,00 грн. у відшкодування її витрат на правничу допомогу, понесених за розгляд цієї справи в суді апеляційної інстанції, частково задовольнивши її клопотання, оскільки саме цей розмір буде співмірним із обсягом наданих адвокатом послуг, які полягають у підготовці відзиву на апеляційну скаргу, який за змістом аналогічний вже наявному у справі відзиву на позовну заяву, що свідчить про незначний обсяг виконаної адвокатом роботи при апеляційному перегляді цієї справи.
Судові витрати позивача по сплаті судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції залишити за скаржником.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу - залишити без задоволення.
Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 16.06.2020 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - державний виконавець Шполянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 500,00 грн. у відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Судові витрати позивача по сплаті судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції залишити за скаржником.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 19.08.2020.

Суддя-доповідач                 

Судді