Постанова
Іменем України
02 вересня 2020 року 
м. Київ
справа № 324/2180/15-ц
провадження № 61-7439св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 29 грудня 2015 року у складі судді Іванченка М. В. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Гончар М. С., Кочеткової І. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1   про стягнення заборгованості.
Позов обґрунтований тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 21 вересня 2005 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 10 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами Банку (далі - Умови та Правила), які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua,становить договір про надання банківських послуг. Відповідач зобов`язувалася щомісяця повертати заборгованість за кредитом, відсотки та інші витрати згідно з Умовами та Правилами. 
Банк виконав взяті на себе зобов`язання, проте  ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 31 серпня 2015 року має заборгованість у розмірі 56 588,66 грн, яка становить: 9 840,47 грн - заборгованість за кредитом; 43 577,30 грн - заборгованість за процентами; 500,00 грн - штраф (фіксована частина);                   2 670,89 грн - штраф (процентна складова). 
Позивач просив суд стягнути заборгованість за кредитним договором б/н від 21 вересня 2005 року у розмірі 56 588,66 грн та судові витрати.
Короткий зміст судових рішень першої та апеляційної інстанції 
Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 29 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року, в позові відмовлено. 
Відмовивши в позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач не надав належні і допустимі докази на підтвердження укладення між ним та відповідачем кредитного договору, оскільки жоден із документів, які є складовими договору, не підписані відповідачем. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У листопаді 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 29 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року, просило скасувати оскаржувані судові рішення, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Суди не звернули уваги, що відповідач не довела те, що вона не зверталася до банку з анкетою-заявою та не пояснила, як її персональні дані та копія паспорта потрапили до банку.
Відповідач після отримання картки користувалася коштами, що підтверджується випискою з банківського рахунку.
Користування кредитними коштами продовжувалося й після ухвалення вироку, на який посилаються суди як підставу відмови в позові.
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у листопаді 2017 року, тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що згідно з наданими позивачем копією заяви б/н від 21 вересня 2005 року, Умов та Правил встановлено, що кредитний договір між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» фактично не був укладений у письмовій формі, оскільки заява від 21 вересня 2005 року, Умови та Правила не були підписані відповідачем   ОСОБА_1 .
Зі зворотнього боку копії заяви є надрукований текст такого змісту: «Я, ОСОБА_2 , фамилия, имя, латинскими буквами ОСОБА_1, девичья фамилия матери ОСОБА_3 , дата рождения 12.06.1970 г., проживающий по адресу: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 ПОЛОГ РОУМВД УКР ЗАПОРОЖ ОБЛ 01.01.1900г., ИНН НОМЕР_2 , контактный телефон НОМЕР_5, mail ____, именуемый в дальнейшем «Клиент», действующий на основании личного волеизъявления, прошу открыть счета и предоставить перечисленные ниже услуги». 
У розділі «кредитная карта» копія заяви від 21 вересня 2005 року містить такий текст: «Тип карты: MasterCardНОМЕР_3 . Валюта: Гривня. Срок действия: 08/07. Тип кредитного лимита: финансовый фиксированный. Сумма кредитного лимита: 10 000.00 (десять тысяч гривен 0 копеек). Базовая процентная ставка: 3 ((три) процента) в месяц из расчета 360 дней в году. Срок действия кредитного лимита: равен сроку действия карты. Порядок погашения задолженности: ежемесячными платежами в размере 7% от суммы задолженности». Далі зазначена дата «21.09.05», а в графі «подпись», де має бути підпис особи, яка звернулася із заявою, будь-якого підпису немає. Також в копії заяви від 21 вересня 2005 року зазначені посадові особи КБ «ПриватБанк»: експерт Добровольський, керуючий ОСОБА_4 , головний бухгалтер ОСОБА_5 та є їхні підписи (а. с. 7). 
Вироком Пологівського районного суду Запорізької області від 25 вересня 2008 року  ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 191, частиною третьою статті 191, частини першої статті 366 КК України, та йому було призначено покарання із застосуванням статті 70 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права займати посади, пов`язані з адміністративно-господарською та організаційно-розпорядчою діяльністю в банківській сфері строком на 3 роки, згідно зі статтею 75 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим стром 3 роки. Вироком встановлено, що   ОСОБА_7 , працюючи на посаді експерта за кредитними картами індивідуального бізнесу Пологівського відділення запорізького регіонального управління«ПриватБанк», випускав кредитні картки на ім`я різних осіб, встановлював на них кредитний ліміт, після чого знімав з карток гроші і привласнював. 
Суд апеляційної інстанції встановив, що період вчинення вказаних злочинів   ОСОБА_7 відповідає часу подання від імені відповідача заяви від 21 вересня 2005 року, до оформлення якої він також був причетний, оскільки ця заява містить його підпис.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до пояснень відповідача станом на 21 вересня 2005 року вона мала прізвище ОСОБА_8 і на підтвердження цього надала копію свого паспорта громадянина України (а. с. 62). 19 червня 2010 року вона уклала шлюб з ОСОБА_9 та змінила своє прізвище на прізвище чоловіка, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а. с. 53). У зв`язку з укладенням шлюбу відповідач 12 липня 2010 року отримала новий паспорт громадянина України на прізвище ОСОБА_1 . У заяві від 21 вересня 2005 року зазначені недостовірні відомості щодо відповідача. Так, в копії заяви від 21 вересня 2005 року зазначено, що відповідач проживала за адресою: АДРЕСА_2 , однак відповідач проживала і була зареєстрована з 03 вересня 1999 року за адресою: АДРЕСА_3 . Також зазначено, що паспорт громадянина України, серія НОМЕР_4 , відповідачу був виданий 01 січня 1900 року, тоді як він виданий 07 квітня 1998 року, що підтверджується його копією.
Суд першої інстанції встановив, що позивач додав до позову копію паспорта громадянина України відповідача на прізвище ОСОБА_1 . На цій копії паспорта громадянина України міститься запис відповідача про її завірення і дата - 30 грудня 2014 року. Відповідач зазначила, що вказана копія її паспорта громадянина України була отримана позивачем під час оформлення нею 30 грудня 2014 року у Пологівському відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» картки для виплати (а. с. 63), тому не стосується вказаного кредитного договору. 
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги, що відповідач не пояснила як її персональні дані потрапили до банку, оскільки суд першої інстанції встановив, що згідно з копією заяви від 21 вересня 2005 року особисті відомості відповідача були відомі позивачу, оскільки у  вказаний період у неї була оформлена в ПАТ КБ «ПриватБанк» картка для отримання заробітної плати. Копію паспорта  відповідача, яка відповідала б часу подання заяви від 21 вересня 2005 року, позивач до суду не надав. 
Суд першої інстанції, з посиланням на частину другу статті 1055 ЦК України, дійшов висновку, що оскільки кредитний договір від 21 вересня 2005 року, заборгованість за яким позивач просить стягнути з відповідача, не був підписаний ні відповідачем, ні іншою особою замість відповідача, то є не укладений у письмовій формі.  
Суд апеляційної інстанції, погодившись з висновком суду першої інстанції, зазначив, що твердження банку про те, що відповідач не спростувала того факту, що фактично виконувала кредитний договір протягом деякого часу,не заслуговують на увагу, оскільки у випадку доведеності, що саме відповідач виконувала умови нікчемного договору, банк може вимагати від неї безпідставно отримані кошти, а не кредитну заборгованість, проте таких вимог у цій справі банк не заявляв.
Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції, в межах своїх повноважень, повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета  доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.  
До спірних відносин суди застосували частину другу статті 1055 ЦК України, згідно з якою кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Верховний Суд зазначає, що тлумачення положень статті 1055 ЦК України дає підстави зазначити, що кредитний договір вважається нікчемним і тягне за собою наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України, у разі не додержання сторонами письмової форми. 
 Згідно зі статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Суди встановили, що кредитний договір між ОСОБА_1 та КБ «ПриватБанк» фактично не був укладений у письмовій формі, оскільки ні заява від 21 вересня 2005 року, ні Умови та Правила не були підписані відповідачем ОСОБА_1 , а тому згідно з частиною другою статті 1055 ЦК України такий кредитний договір є нікчемним та не створює відповідних юридичних наслідків.
Суди одночасно дійшли висновків про те, що договір не укладений і є нікчемним.
З огляду на викладене, суди неправильно застосували до спірних правовідносин частину другу статті 1055 ЦК України.
Велика Палата Веховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, провадження № 14-499цс19, зазначила, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним.
Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не надав оцінку висновку суду першої інстанції щодо нікчемності договору, погодився з судом першої інстанції про неукладеність та нікчемність договору.
Враховуючи, що суд апеляційної інстанції залишив без змін рішення суду першої інстанції, який неправильно застосував до спірних правовідносин частину другу статті 1055 ЦК України щодо нікчемності договору, Верховний Суд дійшов висновку про зміну оскаржуваних судових рішень, а саме виключення з їх мотивувальної частини посилання на нікчемність договору.
Безпідставними є доводи касаційної скарги, що відповідач після отримання картки користувалася коштами, що підтверджується випискою з банківського рахунку, оскільки банк не довів 21 вересня 2005 року укладення договору з відповідачем та виконання нею  його умов. 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої і апеляційної інстанції не спростовують, а зводяться до незгоди із судовим рішенням та власним тлумаченням норм права.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Згідно із частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги частково, зміну мотивувальної частини оскаржуваних судових рішень.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки зміна мотивувальної частин  оскаржуваних судових рішень не призвела до іншого результату вирішення справи, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 29 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року змінити, виключивши з їх мотивувальної частини посилання на нікчемність кредитного договору.
В іншій частині рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 29 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                                                   О. В. Ступак
Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков
                                                                                                          А. С. Олійник 
                                                                                                          С. О. Погрібний
                                                                                                          В. В. Яремко