Постанова
Іменем України
 
25 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 520/9216/17
провадження № 61-20090св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я., Сєвєрової Є. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2  про визнання права власності на частину квартири у порядку спадкування за законом та витребування майна з чужого незаконного володіння, і, уточнивши позов у вересні 2018 року, просив: визнати за ним право власності у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та витребувати Ѕ частину спірної квартири у набувача ОСОБА_2 .
Позов обґрунтовано тим, що 30 січня 1991 року між ним та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб. 11 липня 2005 року, в період шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 . 21 серпня 2007 року шлюб між ОСОБА_1 та              ОСОБА_4 розірвано. 08 січня 2008 року квартиру АДРЕСА_2 продано. 08 січня 2008 року на підставі договору купівлі - продажу, ОСОБА_4 придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.
19 листопада 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2012 року ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову про встановлення факту прийняття спадщини та визнання за нею права власності на спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 28 квітня 2014 року встановлено факт, що позивач і ОСОБА_4 після розірвання шлюбу мешкали разом як одна родина з вересня 2007 року по 02 травня 2011 року, а квартира АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності за позивачем визнано право власності на Ѕ частину спірної квартири.
Згідно з повідомленням Третьої Одеської державної нотаріальної контори після смерті ОСОБА_4 спадкова справа не заводилася.
Посилаючись на те, що після смерті ОСОБА_4 він є єдиним спадкоємцем за законом, який фактично прийняв спадщину, оскільки мешкав зі спадкодавцем ОСОБА_4 , утримував її та займався її похованням, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.
На судовому засіданні Київського районного суду м. Одеси 18 травня 2018 року до участі у справі в якості третьої особи залучено ОСОБА_3 .
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 січня 2019 року позов                   ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 2 655,00 грн. У задоволенні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правничу допомогу відмовлено.
Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки спірне нерухоме майно - Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 вибуло з власності ОСОБА_4 поза її волею (на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2011 року, яким визнано право власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 ), яке в подальшому скасовано, тобто ОСОБА_3 право власності на спірну квартиру набуто незаконно, внаслідок чого остання не мала права відчужувати спірну квартиру на користь ОСОБА_2 , що в свою чергу є порушенням прав та інтересів власників квартири, поза волею яких вибуло з власності спірне майно. Право власності на Ѕ частину цієї квартири визнано за ОСОБА_1 на підставі судового рішення у справі № 2-5934/11, а інша Ѕ частина є спадковим майном після смерті ОСОБА_4 , право на яку в порядку спадкування має позивач.
Постановою Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення суду Київського районного суду м. Одеси              від 11 січня 2019 року скасовано. Відмовлено ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та витребування Ѕ частину квартири у набувача ОСОБА_2 .
Апеляційний суд не погодився із судом першої інстанції, який, вирішуючи вимоги про визнання права власності на частину нерухомого майна у порядку спадкування за законом, виходив з того, що належним відповідачем за цими позовними вимогами є ОСОБА_2 , оскільки належними відповідачами за позовними вимогами          ОСОБА_1 про визнання права власності на частину нерухомого майна у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 є спадкоємці за законом ОСОБА_4 , визначені у статтях 1261-1275 Цивільного кодексу України              (далі - ЦК України), а у разі неприйняття ними спадщини і визнання її відумерлою - орган місцевого самоврядування.
ОСОБА_2 не є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_4 , а тому вона, на думку колегії апеляційного суду, є неналежним відповідачем за вимогами ОСОБА_1 про визнання права власності на частину нерухомого майна у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду  від 17 жовтня 2019 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
У касаційній скарзі заявник, посилаючись на обставини справи та норми ЦК України, зазначає, що предметом спору у цій справі є правовідносини, які виникають із права власності на речі, тому вони не є такими, що невідривно пов`язані з особистістю і відповідно допускають правонаступництво. Єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_4 , який фактично прийняв спадщину, але не оформив свідоцтво про право на спадщину є ОСОБА_1 , тобто він мав отримати ще Ѕ частину квартири, яка належала померлій на праві власності. Позивач відповідно до приписів частини третьої статті 1268 ЦК України фактично прийняв спадщину, адже на момент смерті мешкав разом з ОСОБА_4 , утримував її та одноособово займався її похованням. До Третьої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 ніхто не звертався, спадкова справа не відкривалась, до судових засідань ОСОБА_3 жодного разу не з`являлась.
 
Спірна квартира має власника - ОСОБА_2 і саме вона, на думку заявника, є належним відповідачем, судом першої інстанції правильно встановлені правові відносини та вірно застосовані норми матеріального права у справі. Ѕ частина спірної квартири, на яку ОСОБА_3 не набула належним чином право власності та здійснила відчуження ОСОБА_2 , є власністю ОСОБА_4 та входить до складу спадщини, яка залишилась після її смерті, право на яку в порядку спадкування за законом має позивач.
 
Від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу                            ОСОБА_1 .
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями провадження № 61-20090ск19 призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи із Київського районного суду м. Одеси, встановлено особам, які беруть участь у справі, строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України              (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судамистановлено, що з 30 січня 1991 року по 21 серпня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.
 
08 січня 2008 року на підставі договору купівлі - продажу ОСОБА_4 придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
 
З 04 квітня 2008 року ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.
 
10 травня 2011 року ОСОБА_5 подала до нотаріальної контори заяву про відмову від частки спадщини після смерті матері ОСОБА_4 на користь онуки спадкодавця ОСОБА_3 .
 
За повідомленням Третьої Одеської державної нотаріальної контори від 28 грудня 2011 року спадкова справа після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилась.
 
19 листопада 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2012 року ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову про встановлення факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 та визнання за нею права власності на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 28 квітня 2014 року у справі                 № 2-5934/11 встановлено факт мешкання однією сім`єю ОСОБА_1 і                    ОСОБА_4 з вересня 2007 року по 02 травня 2011 року; визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_4 ; за ОСОБА_1 визнано право власності на Ѕ частину спірної квартири; у ОСОБА_2 витребувано Ѕ частину спірної квартири.
 
27 листопада 2017 року і 16 жовтня 2018 року ОСОБА_2 подала до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності.
 
24 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла                         ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
13 вересня 2018 року позивач уточнив позов, зокрема визначив відповідачем у справі ОСОБА_2 , а третьою особою - ОСОБА_3 (а. с. 124-127 т.1).
Нормативно-правове обґрунтування
Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
За змістом статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
 
У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (в яких передбачені перша, друга, третя, четверта та п`ята черги спадкування за законом).
 
Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
 
Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
 
Згідно з частиною першою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
 
Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, що передбачено частиною першою статті 1273 ЦК України.
 
Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною (частина п`ята статті 1273 ЦК України).
 
Згідно з частинами першою-третьою статті 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.
 
Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну.
 
Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця.
 
Відповідно до статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
 
У разі якщо на об`єкті нерухомого майна на момент відкриття спадщини знаходиться рухоме майно, що входить до складу спадщини, таке рухоме майно переходить у власність територіальної громади, якій передано нерухоме майно.
 
Особи, які мають право або зобов`язані подавати заяву про визнання спадщини відумерлою, мають право на одержання інформації з Спадкового реєстру про заведену спадкову справу та видане свідоцтво про право на спадщину.
 
Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.
 
Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.
 
Спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до статті 1283 цього Кодексу.
 
Частиною першою статті 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції розглянув позовні вимоги ОСОБА_1 по суті на підставі визначеного позивачем суб`єктного складу сторін, з чим правильно не погодився суд апеляційної інстанції, зазначивши, що належними відповідачами за позовними вимогами ОСОБА_1 про визнання права власності на частину нерухомого майна у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 є спадкоємці за законом ОСОБА_4 , визначені у статтях 1261-1275 ЦК України, а у разі неприйняття ними спадщини і визнання її відумерлою - орган місцевого самоврядування.
 
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
 
Позивачем у його уточненій позовній заяві, де відповідачем вказана ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 - третьою особою, зазначені наступні позовні вимоги: визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 та витребувати Ѕ частину спірної квартири у набувача                    ОСОБА_2 .
 
Водночас ОСОБА_2 не є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_4 , а тому вона є неналежним відповідачем за вимогами ОСОБА_1 про визнання права власності на частину нерухомого майна у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .
 
Позовна вимога про витребування Ѕ частини спірної квартири у набувача                  ОСОБА_2 є лише похідною від вимоги про визнання права власності на частину спірної квартири у порядку спадкування за законом та безпосередньо із нею пов`язана.
 
ОСОБА_5 , на права та обов`язки якої може вплинути судове рішення, не приймає участі у справі, а ОСОБА_3 є лише третьою особою у цій справі.
 
Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, що до цього причетні.
 
При цьому позивач не позбавлений права на судовий захист шляхом подання позову до належних відповідачів за своїми позовними вимогами.
 
Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку про скасування рішення суду першої інстанції.
 
Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що він є єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_4 , який фактично прийняв спадщину, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті                      ОСОБА_4 ніхто не звертався, спадкова справа не відкривалась, до судових засідань ОСОБА_3 жодного разу не з`являлась,  ОСОБА_2 є власником квартири та Ѕ частина спірної квартири, на яку ОСОБА_3 не набула належним чином право власності та здійснила відчуження ОСОБА_2 , є власністю ОСОБА_4 та входить до складу спадщини, яка залишилась після її смерті, право на яку в порядку спадкування за законом має позивач, відхиляються колегією суддів, оскільки не можуть бути предметом перевірки судами по суті з огляду на неналежний склад відповідачів.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, та не можуть бути підставами для скасування постановленого у справі судового рішення.
 
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті        6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, пункт 23). Оскаржувана постанова зазначеним вимогам відповідає.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги).
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	     	
 	О. В. Ступак	
 	     	
 	Г. І. Усик