ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року	Львів	Справа № 380/2355/20 пров. № А/857/8259/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого-судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Улицького В.З., Шавеля Р.М.,
за участю секретаря                    Мельничук Б.Б.,
позивача                                    ОСОБА_1 ,
представника відповідача      Лазорка І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційними скаргами Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області та ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року (ухвалене головуючим - суддею Сподарик Н.І. об 11 год. 53 хв. у м. Львові, повний текст судового рішення складено 15 червня 2020 року) у справі № 380/2355/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльність та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,

                                                            ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просить:
визнати протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо затримки у виконанні постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016 про поновлення на роботі за період з 15.06.2016 по 17.01.2020;
стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання судового рішення у розмірі 142656, 28 грн за відрахуванням зборів і обов`язкових платежів та сум виплачених при звільненні
В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що з 15.06.2016 позивач перебував у вимушеному прогулі у зв`язку із затримкою виконання судового рішення суду про поновлення на роботі. Викладені у позовній заяві обставини свідчать про те, що невиконання рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі № 813/77/16 від 15.06.2016 відбувається саме з вини роботодавця, а відтак за правилами ст. 236 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) у Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області існує обов`язок оплатити йому середній заробіток за час затримки виконання рішення суду. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо затримки у виконанні постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016 у справі № 813/77/16 (Постанови Верховного Суду від 06.02.2019) про поновлення на роботі за період з 06.02.2019 по 16.01.2020. Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 06.02.2019 по 16.01.2020 в розмірі 27251 (двадцять сім тисяч двісті п`ятдесят одну гривню) грн 68 коп. без урахуванням податків та зборів. У задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач поновлений на роботі постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 06.02.2019, однак, фактично це рішення виконано на підставі наказу відповідача від 17.01.2020 року № 1254 «Про виконання рішення суду».
За цих обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що в спірних правовідносинах підтверджено обставину затримки виконання судового рішення і позивач має право, відповідно до ст. 236 Кодексу законів про працю України, на виплату середнього заробітку за час затримки його виконання.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржило Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області та ОСОБА_1 .
Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.
Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що 26.03.2020 Галицький РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області припинено як юридичну особу та було внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб про припинення, ураховуючи ліквідацію органів внутрішніх справ, бюджетне фінансування МВС України на здійснення будь-яких виплат за посадами які скорочено повністю припинено. Тобто виплата середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення у розмірі 142656 грн 28 коп. ОСОБА_1 є неможливим.
В свою чергу ОСОБА_1 у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що саме 15.06.2016 у відповідача виник обов`язок щодо обов`язкового виконання судового рішення Львівського окружного адміністративного суду в частині його поновлення, однак виконаний цей обов`язок був лише 17.01.2020, про що свідчить наказ ГУ МВС України у Львівській області № 1254 о/с від 17.01.2020 його було поновлено на посаді слідчого відділення Галицького РВ ГУ МВС України у Львівській області, з 07.11.2015. Вказує, що відповідачу та Галицькому РВ ГУ МВС України у Львівській області було відомо про судове рішення у справі № 813/77/16, проте за цей період не вжито жодних необхідних заходів для його виконання. Відтак період з 15.06.2016 по 17.01.2020 є часом затримки виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, тобто є часом затримки в поновленні його на посаді в ОВС, а не період з 06.02.2019 (день винесення рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 06.02.2019 в справі № 813/77/16) по 16.01.2020 (день винесення наказу про поновлення на роботі). 
Відповідач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , доводи якого дублюють вимог апеляційної скарги відповідача та відзив останнього на позовну заяву. В результаті чого просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.
Позивач в судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області та надав пояснення, просить цю апеляційну скаргу залишити без задоволення, а його апеляційну скаргу задовольнити в результаті чого рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
В судовому засіданні представник відповідача заперечив щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та надав пояснення. Просить апеляційну скаргу Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, суд приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що Львівський окружний адміністративний суд 15.06.2016 постановив у справі №813/77/16 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 06.11.2015 № 826о/с про звільнення лейтенанта міліції ОСОБА_1 , слідчого відділення Галицького районного відділу ЛМУ ГУМВС, з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України, з 06.11.2015. Поновлено лейтенанта міліції ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер картки платника податків НОМЕР_1 ) в органах внутрішніх справ на посаді слідчого відділення Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, з 07.11.2015. Стягнуто з Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 8340 (вісім тисяч триста сорок) грн 24 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постанову в частині поновлення в органах внутрішніх справ ОСОБА_1 та стягнення на його користь середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 1152 (одну тисячу сто п`ятдесят дві) грн 27 коп. звернути до негайного виконання. 
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2017 апеляційну скаргу ГУМВС України у Львівській області задоволено, а  постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016 по справі № 813/77/16 скасовано та прийнято нову постанову, відповідно до якої в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.
06.02.2019 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Скасував постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2017 і залишив в силі постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016.
У зв`язку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі у добровільному порядку, державним виконавцем вживалися заходи щодо примусового виконання рішення. 20.01.2020 державним виконавцем за виконавчим документом відкрито виконавче провадження № 60943307. 
17.01.2020 наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області за № 1254 о/с позивача було поновлено на посаді слідчого відділення Галицького районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 07.11.2015.
Позивач вважаючи, що з 15.06.2016 він перебуває у вимушеному прогулі, звернувся до суду із цим позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 15.06.2020 по 17.01.2020.
Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Згідно з ч. 2 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у Рішенні від 26.06.2013 зазначив, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року N 11-рп/2012).
Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» вказав, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.
Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», пункт 68).
Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.05.2002 у справі «Бурдов проти Росії» визначив, що у контексті статті 6 Конвенції виконання судового рішення, прийнятого будь-яким судом, має розглядатися як складова «судового розгляду».
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 у справі «Класс та інші проти Німеччини» «із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури».
Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).
У Рішенні від 30.06.2009 № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).
Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.
Частина 6 ст. 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
У силу ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.
Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
За правилами ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Положеннями ст. 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Аналіз вказаних норм чинного законодавства України вказує на те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення і цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення такого працівника на роботі.
Верховний Суд у постанові від 27.11.2019 у справі № 802/1183/16-а зазначив, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Як зазначалось вище позивач поновлений на роботі постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 06.02.2019, оскільки касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено та скасовано постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2017 і залишено в силі постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016. 
Разом з цим фактично це рішення виконано на підставі наказу відповідача від 17.01.2020 № 1254 «Про виконання рішення суду».
Отже, рішення суду про поновлення на посаді, яке судом допущено до негайного виконання, у період часу із 06.02.2019 по 16.01.2020 відповідачем не виконувалось.
Відтак колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в спірних правовідносинах підтверджено обставину затримки виконання судового рішення і позивач має право, відповідно до ст. 236 Кодексу законів про працю України, на виплату середнього заробітку за час затримки його виконання саме за період з 06.02.2019 по 16.01.2020, тобто з моменту постановлення рішення судом касаційної інстанції, що в свою чергу спростовує доводи позивача викладені в апеляційній скарзі.
Щодо твердження відповідача, що Головне управління МВС України у Львівській області, що виплата середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення у розмірі 142656 грн 28 коп. ОСОБА_1 є неможливим, оскільки  Галицький РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області припинено як юридичну особу, а Головне управління МВС України у Львівській області не його правонаступником, тобто є неналежним відповідачем у справі, суд зазначає наступне.
Як встановлено судом, обов`язок щодо виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді був покладений на Головне управління МВС України у Львівській області. Таке зокрема підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № 60943307 від 20.01.2020 де вказано боржником Головне управління МВС України у Львівській області.
Крім цього наказ 17.01.2020 № 1254 «Про виконання рішення суду» прийнято саме Головним управлінням МВС України у Львівській області.
Відтак, саме цей орган зволікав у виконанні рішення суду, а тому й відповідальність за таке зволікання має покладатися на цей орган.
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо затримки у виконанні постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016 у справі № 813/77/16 (Постанови Верховного Суду від 06.02.2019) про поновлення на роботі за період з 06.02.2019 по 16.01.2020 та стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 06.02.2019 по 16.01.2020 в розмірі 27251  грн 68 коп. без урахуванням податків та зборів.
Разом з цим, розрахунок суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі сторонами не оспорюється.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи апеляційних скарг не спростовують рішення суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                     ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року у справі № 380/2355/20 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	В. З. Улицький 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 05 жовтня 2020 року