ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року	Львів	Справа № 813/5500/14 пров. № А/857/5560/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,
з участю секретаря судового засідання –      Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 813/5500/14 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної виконавчої служби України, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про  визнання дій неправомірними, скасування наказів, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

суддя в 1-й інстанції - Мричко Н. І.,
час ухвалення рішення - 17.02.2020 року,
місце ухвалення рішення - м. Львів,
дата складення повного тексту рішення - 24.02.2020 року,
                                                   
                                                    в с т а н о в и в: 

Позивач – ОСОБА_1 30 березня 2007 року звернувся в суд з позовом до відповідача- Головного територіального управління юстиції у Львівській області про відновлення трудових прав.
Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 27 липня 2010 року, яку залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2011 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10 липня 2012 року постанову Залізничного районного суду м. Львова від 27 липня 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2011 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2013 року, яку залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2013 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 червня 2014 року постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2013 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2014 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду з підстав, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 155 КАС України, в редакції, що була чинною на час постановлення ухвали суду, у зв`язку із повторним неприбуттям позивача у судове засідання без поважних причин.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2014 року ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2014 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2015 року, яку залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14 липня 2016 року, з урахуванням виправлень, внесених ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05 квітня 2017 року, ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2015 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції. Підставою для направлення справи на новий судовий розгляд вказано відсутність в ухвалі суду апеляційної інстанції мотивів щодо спростування доводів позивача стосовно допущених при його звільненні порушень, що наведені в апеляційній скарзі та необхідність суду апеляційної інстанції перевірити такі доводи у повному обсязі, а також навести мотиви їх відхилення. 
З урахуванням неодноразово поданих позивачем заяв про зміну позовних вимог, позов ОСОБА_1 був заявлений до Міністерства юстиції України, Державної виконавчої служби України, Головного територіального управління юстиції у Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та стосувався: 
- визнання неправомірними дій Департаменту державної виконавчої служби, Державної виконавчої служби Львівської області щодо звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Державної виконавчої служби Львівської області під час тимчасової непрацездатності; 
- скасування наказів Департаменту державної виконавчої служби “Про звільнення ОСОБА_1 ” від 29 травня 2007 року №808, Державної виконавчої служби Львівської області “Про звільнення ОСОБА_1 ” від 30 травня 2007 року №441/К; 
- визнання неправомірними дій ГУЮ у Львівській області щодо неприйняття ОСОБА_1 на посаду заступника начальника відділу ДВС ГУЮ у Львівській області;
- скасування наказів ГУЮ у Львівській області “Про призначення Паничка І. В.” від 20 березня 2007 року №112-К, “Про призначення ОСОБА_4 ”; 
- зобов`язання ДВС України, ГУЮ у Львівській області прийняти ОСОБА_1 на посаду заступника начальника відділу (управління) державної виконавчої служби ГУЮ у Львівській області з 15 березня 2007 року шляхом переведення, про що видати наказ;
- стягнення з ГУЮ у Львівській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 103967,00 грн;
- стягнення з ДВС України, ГУЮ у Львівській області на користь ОСОБА_1 відшкодування шкоди заподіяної протиправними рішеннями і діями моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 липня 2017 року постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2015 року, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, залишено без змін.
Згідно з постановою Верховного Суду від 22 травня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 липня 2017 року у справі №813/5500/14 в частині позовних вимог про визнання протиправними дій, скасування наказів про звільнення, зобов`язання вчинити дії скасовано і ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково; визнано неправомірними дії Департаменту державної виконавчої служби, Державної виконавчої служби Львівської області щодо звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Державної виконавчої служби Львівської області в період його тимчасової непрацездатності; визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту державної виконавчої служби “Про звільнення ОСОБА_1 ” від 29 травня 2007 року №808; визнано протиправним та скасовано наказ Державної виконавчої служби Львівської області “Про звільнення ОСОБА_1 ” від 30 травня 2007 року №441/К; визнано неправомірними дії ГУЮ у Львівській області щодо неприйняття ОСОБА_1 на посаду заступника начальника відділу ДВС ГУЮ у Львівській області; поновлено ОСОБА_1 з 30 травня 2007 року в УДВС ГТУЮ у Львівській області на посаді першого заступника начальника; постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 з 30 травня 2007 року в УДВС ГТУЮ у Львівській області на посаді першого заступника начальника допустити до негайного виконання; постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 липня 2017 року у справі №813/5500/14 в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди скасовано і направлено справу в цій частині позовних вимог на новий судовий розгляд до суду першої інстанції; в решті постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 липня 2017 року у справі №813/5500/14 залишено без змін.
31 жовтня 2019 року судом першої інстанції задоволено заяву ОСОБА_1 від 09 жовтня 2019 року про збільшення позовних вимог, згідно з якою позивач просив стягнути з ГТУЮ у Львівській області: 892517,00 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу; 2000000,00 грн моральної шкоди за незаконне звільнення.
23 грудня 2019 року позивач – ОСОБА_1 подав до суду клопотання (вх. № 1898), в якому просив залучити до розгляду справи в якості відповідача Західне міжрегіональне управлінням Міністерства юстиції, мотивуючи його тим, що у відповідності до Постанови КМУ від 09 жовтня 2019 року №870 ліквідовано ГТУЮ у Львівській області та створено Західне міжрегіональне управлінням Міністерства юстиції, яке є правонаступником ліквідованих головних територіальних управлінь юстиції у Львівській, Волинській та Рівненській областях.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 16 січня 2020 року клопотання задоволено. Здійснено заміну відповідача - Головного територіального управління юстиції у Львівській області належним відповідачем (правонаступником) – Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Львів).
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної виконавчої служби України, Західного міжрегіонального управлінням Міністерства юстиції (м. Львів), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнено частково. Стягнуто із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 травня 2007 року по 22 травня 2019 року у розмірі 1 212 932 (один мільйон двісті дванадцять тисяч дев`ятсот тридцять дві) гривні 99 (дев`яносто дев`ять) копійок з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства. Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 2905 (дві тисячі дев`ятсот п`ять) гривень 17 (сімнадцять) копійок допустити до негайного виконання. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач – Міністерство юстиції України оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що підставою для стягнення коштів у спірних правовідносинах є невиконання Головним територіальним управлінням юстиції у Львівській області постанови Верховного Суду від 22 травня 2019 року, що зумовлює стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення згідно з положеннями ст.236 КЗпП України. Зазначає, що Головне територіальне управління юстиції у Львівській області, як податковий агент, згідно з нормами ПК України зобов`язане виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, отримавши з нього при виплаті законодавчо встановлені податки та збори. Крім того, звертає увагу, що твердження суду про те, що суб`єктом відповідальності за ст.236 КЗпП України в цьому випадку є Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, є хибним, оскільки в цій ситуації має місце невиконання рішення суду Головним територіальним управлінням юстиції у Львівській області, яким позивача зобов`язано поновити на посаді. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким в позові відмовити.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що Верховним Судом встановлений юридичний факт незаконного звільнення 30 травня 2007 року, а тому нарахування заробітної плати за вимушений прогул необхідно проводити з 30 травня 2007 року за весь час  вимушеного прогулу до 22 травня 2019 року на підставі висновків зроблених Верховним Судом з урахуванням діючих нормативно-правових актів та врахування індексу інфляції та долученої судом судової практики Верховного Суду України та Вищого адміністративного суду України. Звертає увагу, що заперечення апелянта щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є безпідставними, оскільки у задоволенні позову в цій частині було відмовлено. При цьому, апелянт покликається на ст.265 КЗпП України, яка передбачає виплату заборгованості за час затримки виконання рішення суду, а тому визнає таку заборгованість. Також вважає, що безпідставним є твердження відповідача про те, що Міністерство юстиції України та Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) не є належними відповідачами, оскільки Верховним Судом у постанові від 22 травня 2019 року чітко встановлено правонаступництво ліквідованих органів юстиції. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Представник  відповідача (апелянта) – Ониськів А. С. підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Позивач  –   ОСОБА_1 у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Решта учасників справи у судове засідання не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи без їхньої участі за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.
Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом Департаменту державної виконавчої служби від 27 вересня 2005 року №37/к позивача з 27 вересня 2005 року призначено на посаду першого заступника начальника державної виконавчої служби Львівської області.
Повідомленням від 20 січня 2007 року, згідно із Законом України "Про внесення змін до Законів України "Про державну виконавчу службу" та "Про виконавче провадження" щодо реформування органів державної виконавчої служби", на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2006 року №1622 "Про ліквідацію Департаменту Державної виконавчої служби" позивача відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.
15 березня 2007 року позивач звернувся до начальника ГУЮ із заявою про прийняття його на посаду заступника начальника відділу державної виконавчої служби ГУЮ шляхом переведення з посади першого заступника начальника державної виконавчої служби Львівської області.
Начальником ГУЮ надіслано позивачу телеграму з проханням з`явитися 23 березня 2007 року о 12.00 год. до ГУЮ для вирішення питання про його переведення. Однак ця телеграма позивачу вручена не була, оскільки його помешкання зачинене, як вбачається з телеграми, орган зв`язку повідомив адресата про наявність телеграми, але останній за нею не з`явився.
23 березня 2007 року комісією ГУЮ складено акт, відповідно до якого, на запрошення для вирішення питання про переведення у ГУЮ   ОСОБА_1 не прибув.
Наказом голови комісії з ліквідації Департаменту державної виконавчої служби Семерги Є.І. від 29 травня 2007 року №808 та наказом голови комісії з ліквідації державної виконавчої служби Львівської області Ганіткевича В. І. від 30 травня 2007 року №441/к ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника начальника державної виконавчої служби Львівської області через ліквідацію Державної виконавчої служби за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України з 29 травня 2007 року.
Крім того, з листка непрацездатності вбачається, що позивач перебував на лікарняному (режим амбулаторний) з 29 травня 2007 року по 01 червня 2007 року.
30 травня 2007 року до трудової книжки позивача внесено запис про звільнення його із займаної посади.
Згідно з постановою Верховного Суду від 22 травня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 липня 2017 року у справі № 813/5500/14 в частині позовних вимог про визнання протиправними дій, скасування наказів про звільнення, зобов`язання вчинити дії скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково; визнано неправомірними дії Департаменту державної виконавчої служби, Державної виконавчої служби Львівської області щодо звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Державної виконавчої служби Львівської області в період його тимчасової непрацездатності; визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту державної виконавчої  служби “Про звільнення ОСОБА_1 ” від 29 травня 2007 року №808; визнано протиправним та скасовано наказ Державної виконавчої служби Львівської області “Про звільнення ОСОБА_1 ” від 30 травня 2007 року № 441/К; визнано неправомірними дії ГУЮ у Львівській області щодо неприйняття ОСОБА_1 на посаду заступника начальника відділу ДВС ГУЮ у Львівській області; поновлено ОСОБА_1 з 30 травня 2007 року в УДВС ГТУЮ у Львівській області на посаді першого заступника начальника; постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 з 30 травня 2007 року в УДВС ГТУЮ у Львівській області на посаді першого заступника начальника допустити до негайного виконання; постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 липня 2017 року у справі № 813/5500/14 в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди скасовано і направлено справу в цій частині позовних вимог на новий судовий розгляд до суду першої інстанції; в решті постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 липня 2017 року у справі № 813/5500/14 залишено без змін.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що період з 30 травня 2007 року по дату ухвалення постанови Верховного Суду, а саме: 22 травня 2019 року, якою позивача поновлено на посаді, є періодом вимушеного прогулу, за який Західне управління юстиції повинно виплатити позивачу середній заробіток у розмірі 1212932,99 грн без урахування обов`язкових платежів та податків, разом з тим, позивачем не надано суду належних доказів його моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, заподіяних відповідачем, а також доказів наявності завданої моральної шкоди, а тому підстави для задоволення вимоги щодо стягнення моральної шкоди відсутні. 
Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно зі ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Як роз`яснено у п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.
Ст.27 Закону України "Про оплату праці" передбачає, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Відповідно до п.5 цього Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з п.8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Ч.2 п.2 цього Порядку передбачає, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Для обчислення суми заробітку, що підлягає виплаті працівникові за час вимушеного прогулу, за основу беруться робочі дні.
Як вбачається з матеріалів справи, період з 30 травня 2007 року по дату ухвалення постанови Верховного Суду, а саме: 22 травня 2019 року є періодом вимушеного прогулу, за який ОСОБА_1 має бути виплачено середній заробіток. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сумарна кількість робочих днів становить 3003, а саме: у 2007 році – 152; у 2008 році – 252; у 2009 році – 251; у 2010 році – 251; у 2011 році – 250; у 2012 році – 251; у 2013 році – 251; у 2014 році – 251; у 2015 році – 250; у 2016 році – 251; у 2017 році – 248; у 2018 році – 250; у 2019 році – 95 днів, оскільки такі розраховані відповідно до листів Мінсоцполітики про розрахунок норми тривалості робочого часу на відповідні роки.
Згідно з довідкою про доходи від 05 листопада 2019 року №343 заробітна плата позивача за два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення становить 5810,33 грн (за березень 2007 року – 2929,58 грн та за квітень 2007 року – 2880,75 грн) без врахування податків і зборів, а тому середньоденний заробіток становить 141,72 грн (5810,33 грн / 41 робочий день).
Відповідно до п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.
Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу необхідно обчислювати із врахуванням підвищених тарифних ставок і посадових окладів шляхом коригування на коефіцієнт їх підвищення та погоджується з тим, що посадовий оклад позивача з 30 травня 2007 року становив – 993,00 грн, та в подальшому збільшувався та становив (згідно з довідками від 16 серпня 2019 року №15673/2/1-19/10-16, від 13 вересня 2019 року № 65/0/3-19/10-16): з 01 лютого 2008 року – 1440,00 грн, з 01 січня 2009 року – 1959,00 грн, з 01 грудня 2015 року – 2449,00 грн, з 01 січня 2016 року – 2453,00 грн, з 01 травня 2016 року – 4652,00 грн, з 21 квітня 2017 року – 5000,00 грн, з 01 січня 2018 року – 6700,00 грн, з 01 січня 2019 року – 7190,00 грн.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що середньоденний заробіток складає:
- з 30 травня 2007 року по 31 січня 2008 року – 141,72 грн (встановлено вище); 
- з 01 лютого 2008 року по 31 грудня 2008 року – 205,49 грн (1440,00 грн / 993,00 грн = коефіцієнт 1,45; 141,72 грн * 1,45 = 205,49 грн);
- з 01 січня 2009 року по 30 листопада 2015 року – 279,47 грн (1959,00 грн / 1440,00 грн = коефіцієнт 1,36; 205,49 грн * 1,36 = 279,47 грн);
- з 01 грудня 2015 року по 31 грудня 2015 року – 349,34 грн (2449,00 грн / 1959,00 грн = коефіцієнт 1,25; 279,47 грн * 1,25 = 349,34 грн);
- з 01 січня 2016 року по 30 квітня 2016 року – 349,91 грн (2453,00 грн / 2449,00 грн = коефіцієнт 1,00163; 349,34 грн * 1,00163 = 349,91 грн);
- з 01 травня 2016 року по 20 квітня 2017 року – 664,83 грн (4652,00 грн / 2453,00 грн = коефіцієнт 1,9; 349,91 грн * 1,9 = 664,83 грн); 
- з 21 квітня 2017 року по 31 грудня 2017 року – 711,37 грн (5000,00 грн / 4652,00 грн = коефіцієнт 1,07; 664,83 грн. * 1,07 = 711,37 грн);
- з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року – 953,24 грн (6700,00 грн / 5000,00 грн = коефіцієнт 1,34; 711,37 грн * 1,34 = 953,24 грн);
- з 01 січня 2019 року по 22 травня 2019 року – 1019,97 грн (7190,00 грн / 6700,00 грн = коефіцієнт 1,07; 953,24 грн * 1,07 = 1019,97 грн).
Таким чином, середній заробіток позивача за період:
- з 30 травня 2007 року по 31 січня 2008 року складає (141,72 грн * 173 робочих дні) 24517,56 грн;
- з 01 лютого 2008 року по 31 грудня 2008 року складає (205,49 грн * 231 робочий день) 47468,19 грн;
- з 01 січня 2009 року по 30 листопада 2015 року складає (279,47 грн * 1732 робочих дні) 484042,04 грн;
- з 01 грудня 2015 року по 31 грудня 2015 року складає (349,34 грн * 23 робочих дні) 8034,82 грн;
- з 01 січня 2016 року по 30 квітня 2016 року складає (349,91 грн * 83 робочих дні) 29042,53 грн;
- з 01 травня 2016 року по 20 квітня 2017 року складає (664,83 грн * 243 робочих дні) 161553,69 грн;
- з 21 квітня 2017 року по 31 грудня 2017 року складає (711,37 грн * 173 робочих дні) 123067,01 грн;
- з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року складає (953,24 грн * 250 робочих дні) 238310,00 грн;
- з 01 січня 2019 року по 22 травня 2019 року складає (1019,97 грн * 95 робочих дні) 96897,15 грн.
З врахуванням наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу (з 30 травня 2007 року по 22 травня 2019 року) складає 1212932,99 грн (24517,56 грн + 47468,19 грн + 484042,04 грн + 8034,82 грн + 29042,53 грн + 161553,69 грн + 123067,01 грн + 238310,00 грн + 96897,15 грн = 1212932,99 грн) без урахування обов`язкових платежів та податків.
Щодо доводів апелянта про те, що у спірних правовідносинах суб`єктом відповідальності за ст.236 КЗпП України є Головне територіальне управління юстиції у Львівській області, то колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з п.1 Постанови КМУ від 09 жовтня 2019 року №870 “Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції” ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1.
П.2 цієї Постанови передбачає, що утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2, зокрема, Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів).
Відповідно до абз.3 п.3 Постанови міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї Постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема, Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) - Головного територіального управління юстиції у Волинській області, Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.
З врахуванням вищенаведених мотивів, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта в цій частині, оскільки заміна Головного територіального управління юстиції у Львівській області правонаступником - Західним управлінням юстиції здійснена правомірно.
Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що  період з 30 травня 2007 року по дату ухвалення постанови Верховного Суду, а саме: 22 травня 2019 року, якою позивача поновлено на посаді, є періодом вимушеного прогулу, за який Західне управління юстиції повинно виплатити позивачу середній заробіток у розмірі 1212932,99 грн без урахування обов`язкових платежів та податків.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, а тому у спірних правовідносинах, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правомірно допустив рішення суду в частині стягнення середньої заробітної плати в межах суми за один місяць до негайного виконання.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Оскільки рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 813/5500/14 в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог не оскаржується в апеляційному порядку, та в процесі апеляційного провадження не було виявлено порушень, допущених судом першої інстанції, які б призвели до неправильного вирішення справи в цій частині, тому колегія суддів вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржуване рішення в цій частині.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст. 139, 242, 243, 246, 250, 310, 315, 316, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

                                                 п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 813/5500/14  - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 03 липня 2020 року.