УХВАЛА

02 жовтня 2020 року 
м. Київ
справа № 826/11151/18
адміністративне провадження № К/9901/23642/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Загороднюка А.Г., 
перевіривши касаційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шмідт Катерини Валеріївни на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 вересня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2020 року у справі №826/11151/18 за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шмідт Катерини Валеріївни, третя особа - Державне підприємство «Сетам», про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просив:
- визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шмідт К.В. щодо невжиття усіх необхідних заходів в рамках виконавчого провадження №56664873 щодо непроведення перевірки права власності або користування неповнолітніх (малолітніх) осіб квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шмідт К.В. щодо невжиття усіх необхідних заходів в рамках виконавчого провадження №56664873, а саме незвернення до органу опіки та піклування за отриманням дозволу для вчинення примусової реалізації квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;
- заборонити приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Шмідт К.В. здійснювати примусову реалізацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 без отримання дозволу органу опіки та піклування.
На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що відповідач при примусовому виконанні виконавчого напису №24924 від 31 жовтня 2017 року не здійснила перевірку права власності або користування неповнолітніх осіб на таке нерухоме майно та не звернулась до органу опіки та піклування щодо надання дозволу для вчиненні примусової реалізації нерухомого майна, яке є предметом іпотеки. На думку позивача, відповідач порушила вимоги Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкцію з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, в т.ч. законні права та інтереси двох малолітніх дітей позивача. Крім цього, позивач стверджував, що у зв`язку із відсутністю дозволу органу опіки та піклування на вчинення примусової реалізації нерухомого майна, в якому мають право користування неповнолітні (малолітні) діти, а відтак в порядку пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» відповідач зобов`язана винести постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, в якій повинно бути зазначено, що іншого майна боржника, на яке може бути звернено стягнення не виявлено.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від     04 серпня 2020 року, позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шмідт К.В. щодо передачі на реалізацію нерухомого майна в рамках виконавчого провадження №56664873 за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на примусову реалізацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
В іншій частині адміністративного позову відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, вказав, що дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шмідт К.В. щодо передачі на реалізацію нерухомого майна в рамках виконавчого провадження №56664873 за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на примусову реалізацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 є протиправними, оскільки це є порушенням прав дитини, які охороняє і захищає держава.
Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Шмідт К.В. подала касаційну скаргу.
Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондують стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та стаття 13 КАС України.
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
Відповідно до частини третьої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), а також судових рішень у справах, визначених статтями 280, 281, 287, 288 цього Кодексу, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не може мати значення для формування єдиної правозастосовної практики.
Стаття 287 КАС України визначає особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця. 
З матеріалів касаційної скарги слідує, що предметом спору у даній справі є визнання протиправними дій приватного виконавця виконавчого округу міста Києва щодо невжиття усіх необхідних заходів в рамках виконавчого провадження №56664873 та зобов`язання вчинити певні дії.
За такого правового врегулювання оскарження ухвалених у цій адміністративній справі судових рішень у касаційному порядку можливе лише у випадку, якщо розгляд відповідної касаційної скарги може мати значення для формування єдиної правозастосовної практики.
Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм.
Аналіз ухвалених у цій справі судових рішень та встановлених обставин справи і доводів касаційної скарги не дає підстав для висновку про те, що рішення суду касаційної інстанції за наслідком розгляду касаційної скарги матиме значення для формування єдиної правозастосовної практики в такій категорії адміністративних справ.
Разом з тим, у касаційній скарзі відповідач зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду при ухваленні рішень у цій справі. Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи, оскільки правовідносини у наведених скаржником справах виникли за інших обставин і не є подібними до правовідносин у справі №826/11151/18. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року (справа №678/30112) спірні правовідносини виникли щодо визнання торгів недійсними та вказано, що дозвіл органу опіки та піклування на відчуження житлового приміщення, право користування яким мають неповнолітні діти, необхідний на момент укладення договору іпотеки. Втім, за обставинами цієї справиі (№678/30112), неповнолітні діти були народжені на час укладення договору іпотеки, хоча й зареєстровані пізніше, а за обставинами справи №826/11151/18 неповнолітня дитина народилася після укладення договору іпотеки, тому під час укладення договору іпотеки такий дозвіл не міг вимагатися.
На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
З огляду на вказане, підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 333 КАС України, 

УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шмідт Катерини Валеріївни на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 вересня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2020 року у справі №826/11151/18 за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шмідт Катерини Валеріївни, третя особа - Державне підприємство «Сетам», про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	В.М. Соколов Л.О. Єресько   А.Г. Загороднюк