КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 752/16899/16
Головуючий у першій інстанції - Чередніченко Н.П.
Номер провадження № 22-ц/824/6254/2020
 
ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 серпня 2020 року                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів:                      Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Владімірової О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Підприємства з 100% іноземними інвестиціями «Білла-Україна» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації, інфляції, відсотків та відшкодування моральної шкоди, -
ВСТАНОВИВ:
В жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до ПІІ «Білла-Україна», та в ході розгляду справи неодноразово уточнював позовні вимоги, та згідно останньої редакції позовних вимог від 10 квітня 2019 року, просив суд: стягнути недоплачену суму стягнення за рішенням суду від 05 травня 2015 року у справі № 752/22/15-ц після встановлення її розміру; стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сум 26 219,18 грн.; компенсацію за недоотриману зарплату до рівня середньої заробітної плати по місту Києву в сумі 44 705,82 грн.; компенсацію 3 % річних за користування коштами позивача в сумі 798,17 грн.; втрати від інфляції по компенсації за недоотримані зарплати в сумі 863,48 грн.; вихідну допомогу в розмірі трьох мінімальних заробітних плат в сумі 7 808,22 грн., компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки в сумі 4 528,05 грн.; моральну шкоду спричинену дискримінацією в сумі 6 890,00 грн.; моральну шкоду завдану ушкодженням психічного стану здоров`я позивача в сумі 6 890,00 грн., моральну шкоду спричинену порушенням права інформаційної приватності в сумі 6 890,00 грн., моральну шкоду, спричинену порушенням нормальних зв`язків через невиплату заробітної плати в розмірі 6 890,00 грн.; моральну шкоду спричинену незаконним звільненням та приниженням честі і гідності в сумі 6 890,00 грн., а також просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову та представницьку допомогу в сумі 10 000,00 грн. та поновити його на роботі на посаді касира торговельного залу філії № 18 Підприємства з 100 % іноземними інвестиціями «Білла-Україна»; винести окрему ухвалу щодо бездіяльності органу опіки та піклування, та використання опікуном своїх повноважень на шкоду позивачу; стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що перебував в трудових відносинах з відповідачем. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 травня 2015 року у справі № 752/22/15-ц, позивача було поновлено на посаді касира торговельного залу філії № 18 Підприємства з 100 % іноземними інвестиціями «Білла-Україна» з 23 грудня 2014 року та стягнуто з підприємства середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 11 524,56 грн., та моральну шкоду в сумі 1 200,00 грн. 
Позивач вказував, що 06 березня 2016 року наказом відповідача його було знову звільнено через відсутність у нього дієздатності та копію наказу було вручено опікуну позивача без присутності органу опіки. Зазначений наказ позивач вважає незаконним та дискримінаційним, у зв`язку з чим він звернувся до суду за захистом своїх прав.
Рішенням  Голосіївського районного суду міста Києва від 08 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Судові витрати, в зв`язку із отриманням правової допомоги, залишити за позивачем ОСОБА_1 по фактично понесеним.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої вважає, що при ухваленні такого рішення судом  першої інстанції було грубо порушено процесуальні норми, не розглянуто клопотання позивача про витребування доказів. Окрім того, не враховано, що позивач ОСОБА_1 перебував на примусовому лікуванні з 20 жовтня 2016 року по 10 червня 2018 року та утримувався під вартою з 13 червня 2018 року по 30 березня 2019 року. 
Апелянт вказує, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року його було визнано недієздатним. Не погоджуючись з таким рішенням ОСОБА_1 оскаржив останнє та постановою Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року його було скасовано. Апелянт вказує, що на момент звернення з даним позовом його інтереси представляв опікун, а тому твердження суду щодо пропущення строків на звернення з позовом є помилковим.
Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.
Позивач будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду  справи, відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України в судове засідання не з`явився.  Разом з тим, до Київського апеляційного суду  від  позивача надійшло клопотання 22 травня 2020 року в якому  він просив розглядати вказану справу у суді апеляційної інстанції за його відсутності. Позовні вимоги  та доводи викладені в апеляційній скарзі, підтримав (а.с.99 т.2).
Відповідач у справі ПІІ «Білла-Україна» будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися.
Розглядаючи  клопотання, яке надійшло 10 серпня 2020 року  на адресу  Київського апеляційного суду електронною поштою  від ПІІ «Білла Україна»  за підписом  директора ОСОБА_2 , щодо визнання  доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1 , то колегія суддів  враховує, що відповідно до наявного в матеріалах справи витягу з ЄДРЮОП (а.с.211 т.1) ОСОБА_2 наділений повноваженнями  діяти від підприємства лише спільно із членом ради директорів згідно до статуту, натомість такого підпису члена ради директорів  вказане клопотання не містить. Крім того, саме клопотання підписано не  ОСОБА_2 , а  іншою особою замість нього, тому вказане клопотання  колегіє суддів не враховується при вирішенні вказаної справи.   
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи,  перевіривши  доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з відповідачем у справі - Підприємство з 100 % іноземними інвестиціями «Білла-Україна», що не заперечувалось представником підприємства в ході розгляду справи.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 травня 2015 року у справі № 752/22/15-ц, позивача було поновлено на посаді касира торговельного залу філії № 18 Підприємства з 100 % іноземними інвестиціями «Білла-Україна» з 23 грудня 2014 року та стягнуто з підприємства середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 11524,56 грн., та моральну шкоду в сумі 1200,00 грн.
Із вказаного рішення суду, яке набрало законної сили, вбачається, що відповідно до наказу начальника сектору кадрового адміністрування ПІІ «Білла-Україна» від 23 липня 2014 року №158-к/тр, позивача з 23 липня 2014 року прийнято на посаду касира торговельного залу філії №18, з окладом згідно штатного розкладу, з тримісячним випробувальним строком, з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю. За даними наказу начальника відділу персоналу ПІІ «Білла-Україна» від 23 грудня 2013 року №288-к/тр про звільнення за прогул без поважних причин позивача - 16 грудня 2014 року з 11 00 год. до 20 00 год., останній, касир торговельного залу філії №18, був відсутній на роботі без поважних причин. Робочі зміни з 16 грудня 2014 року  наказано вважати прогулами та оплатити за фактично відпрацьований час. Звільнено з 23 грудня 2014 року за прогул без поважних причин, згідно пункту 4 ст. 40 КЗпП України. Однак, судом встановлено, що зазначене звільнення відбулось із порушенням вимог трудового закону, в зв`язку з чим позивача було поновлено на роботі.
Відповідно до копії довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 18 квітня 2016 року, наданою позивачем, останньому встановлено другу групу по інвалідності.
Позивача за вказаним рішенням суду було поновлено на посаді, та наказом № 4-з від 05 травня 2015 року, з метою встановлення можливості подальшої роботи та виконання функцій касира торговельного залу ОСОБА_1 за станом здоров`я та наявною інвалідністю, було створено комісію, якій доручено провести службове розслідування щодо можливості подальшої роботи та виконання функцій касира на підприємстві ОСОБА_1 .
Відповідно до протоколу засідання комісії від 15 травня 2015 року, комісією було вирішено з 15 травня 2015 року оголосити ОСОБА_1 про простій з незалежних від нього причин, про що видати відповідний наказ, та звернутись до КМЦМСЕ про обмеження та рекомендації щодо створення комфортних умов праці для ОСОБА_1 .
У зв`язку із поданням ОСОБА_1 довідки до акту МСЕК та індивідуальної програми реабілітації, якою встановлено інвалідність, наказом відповідача від 15 травня 2015 року № 28-к/тр-ос, визначено для ОСОБА_1 , касира торговельного залу філії № 18, робочий час з 11-00 год. до 20-00 год. з 15 травня 2015 року до вирішення питання про його подальшу роботу на підприємстві, у зв`язку зі встановленням факту інвалідності, простоєм з незалежних від нього причин, а також наказано оплатити йому час простою не з вини працівника з розрахунку не нижче посадового окладу.
Відповідно до протоколу засідання комісії від 09 червня 2015 року, комісією було вирішено продовжити простій ОСОБА_1 з незалежних від нього причин, та звернутись до ЛКК Київського міського психоневрологічного диспансеру № 2 про обмеження та рекомендації щодо створення комфортних умов праці для ОСОБА_1 , та отримання висновку про можливість подальшого його працевлаштування.
Відповідно до протоколу засідання комісії від 17 серпня 2015 року, встановлено, що 12 серпня 2015 року відповідачем було отримано відповідь головного лікаря КМПД № 2, відповідно до якої ОСОБА_1 , інваліду другої групи з дитинства, рекомендується працювати різноробочим, без доступу до матеріальних цінностей, зі скороченим робочим днем, в зв`язку з чим комісією було вирішено припинити простій ОСОБА_1 з 08 вересня 2015 року, про що його письмово повідомити та зобов`язано прибути останнього до Центрального офісу підприємства для ознайомлення із документами.
Крім того, в зв`язку зі встановленою невідповідністю займаній посаді касира торгівельного залу за станом здоров`я, було вирішено запропонувати ОСОБА_1 вакансії на вакантні посади, що відповідають отриманим рекомендаціям.
Наказом № 45-к/тр-ос від 07 вересня 2015 року, було припинено для ОСОБА_1 простій з незалежних від нього причин з 16 вересня 2015 року та зобов`язано прибути в Центральний офіс підприємства 16 вересня 2015 року для ознайомлення з наказом, були внесені зміни до графіку робочого часу ОСОБА_1 , та у зв`язку зі встановленою невідповідністю займаній посаді за станом здоров`я було вирішено запропонувати ОСОБА_1 вакансії на вакантні посади, що відповідають отриманим рекомендаціям.
Копія зазначеного у встановленому законом порядку була направлена позивачу.
Відповідно до наказу № 2-к/тр-ос від 09 березня 2016 року, період відсутності ОСОБА_1 з 16 вересня 2015 року по 03 березня 2016 року було визнано з поважних причин.
Наказом № 09/03/16-к/тр/000001 від 09 березня 2016 року, ОСОБА_1 було звільнено 09 березня 2016 року з посади касира торгівельного залу філії № 18, у зв`язку із виявленою невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваній роботі, внаслідок стану здоров`я, згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України, та зазначено про необхідність виплати компенсації за дні невикористаної відпустки та вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку.
Із зазначеного наказу вбачається, що, зокрема, підставою для його видачі слугувало рішення суду у справі № 752/14744/14-ц, яким ОСОБА_1 було визнано недієздатним.
Наказ було вручено ОСОБА_3 , як опікуну ОСОБА_1 , та останній було вручено трудову книжку ОСОБА_1 .
Відповідно до довідки № 354 від 16 травня 2016 року, було встановлено, що ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату за період з травня 2015 р. по березень 2016 р. на загальну суму 32052,15 грн. (до видачі 25658,89 грн.), та затримки по виплаті заробітної плати відсутні.
В матеріалах справи міститься копія рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року, відповідно до якого заяву ОСОБА_3 про визнання особи недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення опікуна було задоволено. Визнано ОСОБА_1 недієздатним, встановлено опіку над ним та призначено опікуном ОСОБА_3 (а.с.58-59).
Разом із тим, рішенням Апеляційного суду м. Києва  28 листопада 2017 року, яке було залишено без змін постановою Верховного Суду від 21 грудня 2018 року, - рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року було скасоване  та ухвалено нове, яким відмовлено в  задоволенні заяви ОСОБА_3 , заінтересована особа: Орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання ОСОБА_1 недієздатним, встановлення над ним опіки і призначення опікуна.
З наведених рішень апеляційної та касаційної інстанції вбачається, що відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи, яка була проведена 23 квітня 2015 року у Київському міському центрі судово-медичної експертизи, ОСОБА_1 страждає на стійкий психічний розлад у вигляді шизофренії параноїдної, безперервний тип перебігу. Дефектний стан (згідно з МКХ-10,шифр F 20.0). За своїм психічним станом не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними та потребує встановлення опіки, а також відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 25 від 22 червня 2017 року ОСОБА_1 потребує проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи.
З висновку судово-психіатричної експертизи №71 від 26 квітня 2017 року, яка була проведена на підставі постанови слідчого відділу поліції №4 Шевченківського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві в рамках розслідування кримінального провадження № 12017100100000026, вбачається, що у період часу, до яких відносяться правопорушення, в скоєнні яких ОСОБА_1   підозрюється (01.01.2017 р. березня 01.2017 р.) він виявляв ознаки, психічного захворювання - шизофренії параноїдної, стан неповної ремісії (згідно з МКХ-10,шифр- F20.04), у стані тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не знаходився. За своїм психічним  станом у періоди часу, до яких відносяться правопорушення, в скоєнні яких ОСОБА_1 підозрюється (01.01.2017.,03.01.2017р.) він не був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. У теперішній час останній виявляє ознаки шизофренії параноїдної, стан неповної ремісії (згідно з МКХ-10,шифр F-20.04), що істотно впливає на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Рекомендовано застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку . Згідно з повідомленням ГУ НП України у м. Києві від 10.01.2017 року ОСОБА_1 04.01.2017 року Шевченківським управлінням поліції ГУНП у м.Києві пред`явлено підозру за ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України, крім того, останній, розшукувався Голосііївським УП як безвісно зникла особа.
Крім того, вказаними рішеннями констатовано, що за наявності суперечливих даних щодо стану ОСОБА_1 , визначення його стану можливе лише на підставі проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи, яку провести не вбачалось можливим, в зв`язку з відсутність останнього.
Вирішуючи вказаний спір по даній справі за позовом ОСОБА_1   та відмовляючи у задоволенні його позовних вимог, суд першої інстанції свій висновок обґрунтував тим, що позивач, ініціюючи питання про порушення його трудових прав та дискримінації, в ході розгляду справ не надав суду переконливих доказів, які б свідчили про те, що він немає будь-яких психічних захворювань, та за своїм станом здоров`я може обіймати посаду касира, яка серед іншого передбачає і матеріальну відповідальність. Разом із тим, суд  дійшов висновку, що відповідачем не пропонувались ОСОБА_1 інші вакансії, які були вакантними на підприємстві, та які за станом здоров`я міг зайняти позивач, у відповідності до вимог закону, як інвалід, з урахуванням рекомендацій лікарів. Також суд зазначав, що відповідачем суду не подано доказів  про те, що  ухвалюючи рішення щодо звільнення позивача за ст. 40 ч.1 п.2 КЗпП України роботодавець звертався до відповідного профспілкового комітету  про надання згоди на звільнення позивача, у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі за станом здоров`я, яке перешкоджає, виконанню даної роботи. З урахуванням викладених обставин суд прийшов до висновку про порушення роботодавцем  вимог ст. 40 ч.2 КЗпП України при звільненні  позивача.  Однак враховуючи, що наказ про звільнення позивача № 09/03/16-к/тр/000001 від 09 березня 2016 року,  було отримано його матір`ю  ОСОБА_3 , як опікуном ОСОБА_1 та останній було вручено трудову книжку ОСОБА_1 , що підтверджується відповідним письмовим доказом ( а.с. 30 т.2) і позивач не заперечує вказаний факт, із позовом по вказаній справі позивач звернувся до суду лише 19 жовтня 2016 року, тобто  у зв`язку із пропуском  одного місяця  щодо спору про  звільнення та тримісячного строку щодо решти позовних вимог, суд  з врахуванням положень ст. 233 КЗПП України прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки він ухвалений на підставі наданих сторонами та досліджених судом доказах, на підставі норм матеріального права з дотримання процесуального законодавства.
Згідно зі статтею 43 Конституції України право на працю визнається за кожною людиною і становить собою можливість заробляти на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку погоджується.
Статтею 21 КЗпП України закріплено рівність трудових прав громадян України.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.
Як роз`яснено в пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (зі змінами та доповненнями), при розгляді справ про звільнення за пунктом 2 статті 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. 
         Так судом при розгляді справи встановлено, що відповідач у справі отримавши від  Київського міського психоневрологічного диспансеру №2  лист  щодо  « можливості  виконання ОСОБА_1 трудових  обов`язків - різноробочим, без доступу до матеріальних цінностей, зі скороченим робочим днем» прийняв рішення щодо не можливості подальшого виконання позивачем обов`язків  касира торгово залу, прийняв рішення щодо його звільнення.    Доказів  на спростування вказаних відповідачем обставин,   позивачем до суду першої інстанції  подано не було, тому  колегія суддів вважає, що суд прийшов до законного висновку про обґрунтованість  висновку  роботодавця, щодо неможливості подальшого  виконання позивачем обов`язків касира. Апелянт вказаного висновку суду першої інстанції не оспорює.
Перевіряючи доводи апелянта в частині неправильного  застосування судом першої інстанції  норми ст. 233 КЗпП України як підставу для відмови у задоволення позову, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Як встановлено судом та не заперечується позивачем, про звільнення   його з роботи 09 березня 2016 року  позивач  був обізнаний в день звільнення, оскільки із вказаним наказом   було ознайомлення його мати, яка і отримала  у відповідача і трудову книжку, що підтверджується  письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи ( а.с. 30 т.2).
Про обізнаність позивача  щодо його звільнення свідчить  і ухвали Голосіївського районного суду міста Києва  від 29 квітня 2016 року та  від 01 листопада 2016 року у справі №752/6470/16   із яких вбачається, що  ОСОБА_1 звертався із аналогічним позовом до відповідача  у квітні 2016 року, однак  позов по вказаній справі був залишений без розгляду 01 листопада 2016 року  з підстав повторної неявки  позивача до суду. Зазначену ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва Ніколенко Р.Е. не оскаржував та погодився із висновками що в ній викладені.
Із  позовом у справі, яка переглядається апеляційним судом, ОСОБА_1 звернувся лише 19 жовтня 2016 року, тобто з пропуском строку  визначеного ст. 233 ч.1 КЗпП України.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо  пропуску  позивачем вказаного ч.1 ст. 233  КЗпП України строку без поважних причин. 
Апеляційний суд  вважає, законним та обґрунтованим висновок місцевого суду щодо пропуску ОСОБА_1 місячного строку на звернення за захистом порушеного права щодо його звільнення, та тримісячного строку щодо решти позовних вимог.
Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що  відповідачем  повністю проведено розрахунок із позивачем в частині  нарахування та виплати йому заробітної плати за час виконання ним роботи, та компенсації за невикористану відпустку, що підтверджується наданими  письмовими доказами (а.с.35-38 т.2).
 Щодо доводів апелянта про невиплату відповідачем йому вихідної допомоги  передбаченої ч.1 ст. 44 КЗпП України, то колегія суддів враховує, що вихідна допомога не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури, та тому на неї поширюється положення щодо обмеження строків звернення за захистом порушеного права - три місяці згідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України. 
Зазначені висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (пункт 34); від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 60)),  від 18 березня 2020 року у справі  №711/4010/13-ц (п.53)
Враховуючи викладене  апеляційний суд   вважає, що місцевий  суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1   про визнання незаконним та скасування наказу про розірвання трудового договору і поновлення на роботі, та стягнення пов`язаних із цим  виплат та компенсацій.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 липня 2019 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
 Повний текст постанови виготовлено 14 серпня 2020 року. 
 
Головуючий суддя :                                                           М.А.Яворський  
            Судді:                                                                                       Т.Ц.Кашперська                                                                                                               В.О.Фінагеєв