справа № 754/2703/16-ц
головуючий у суді І інстанції Мальченко О.В.
провадження № 22-ц/824/5344/2020
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 липня 2020 року                                                                                        м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача  - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.,
за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Київ від 04 серпня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі територіального відокремленого безбалансового відділення №10026/0187 філії - Головного територіального управління по місту Києву та Київської області АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
В С Т А Н О В И В:
 У лютому 2016 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Рішенням Деснянського районного суду міста Київ від 04 серпня 2016 року позов задоволено.
Не погоджуючись із указаним рішенням, ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 07 лютого 2020 року звернувся до суду із апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 лютого 2013 року з нього на користь позивача вже стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 87634,65 грн, у рахунок погашення якої звернуто стягнення на заставлене майно, а саме транспортний засіб.
Оскільки позивач вже скористався своїм правом на дострокове стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, нарахованої за один і той же період з 2007 по 2012 роки, підстави для повторного стягнення з нього указаної заборгованості відсутні. В обґрунтування своїх доводів відповідач наводить правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 06 лютого 2019 року у справі №175/4753/15-ц.
Під час примусового виконання наведеного рішення суду був реалізований автомобіль, кошти від реалізації якого у розмірі 42019,18 грн були спрямовані на погашення суми заборгованості. Отже на думку відповідача позивач має право на стягнення суми у розмірі 45615,47 грн (87634,65-42019,18).
За результатом розгляду справи витрати на правничу допомогу просить відшкодувати за рахунок позивача у розмірі 8400,00грн.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач проти її задоволення заперечує, та просить оскаржуване рішення залишити без змін.
На обґрунтування відзиву указує, що обставини щодо наявності рішення суду, яким було звернуто стягнення у рахунок погашення кредитної заборгованості на предмет забезпечення, ніким не оспорюється та визнається обома сторонами. 
Однак, як сам відповідач це визнає у апеляційній скарзі, коштів від продажу предмета забезпечення не достатньо для погашення заборгованості. А оскільки рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 лютого 2013 року, яким було визначено заборгованість у еквіваленті до гривні станом на час ухвалення рішення, було фактично виконано у 2015 році, та враховуючи, що виконання зобов`язання за кредитним договором передбачено у доларах США, кредитор не позбавлений права звернутись до суду з позовом про стягнення залишку заборгованості у доларах.
У судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав та просив їх задовольнити, а представник позивача у задоволенні апеляційної скарги просив відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Постановляючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача.
Колегія суддів погоджується із указаним висновком суду, виходячи з наступного.
Судом установлено, що 15 серпня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі заступника керуючого Печерським відділенням м. Києва, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 був укладений договір відновлювальної кредитної лінії №2230, за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 14 023, 00 доларів США, а відповідач зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 12,2% річних, комісійні винагороди та інші платежі, кінцевий термін погашення кредиту встановлений до 15 серпня 2012 року.
В забезпечення виконання умов кредитного договору сторони уклали договір застави №4913 від 15 серпня 2007 року. Предметом зазначеного договору застави був вантажний автомобіль «ГАЗ 330202 - 414», д.н.з. НОМЕР_1 .
Банк виконав свої зобов`язання згідно із договором та видав ОСОБА_1 кредит у сумі 14023 доларів США. 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 лютого 2013 року стягнено з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного «Ощадбанк» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення №10026/0187 філії - Головного управління по Києву та Київській області Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором в розмірі 87634 грн 65 коп., з яких загальна сума прострочених чергових платежів за кредитом - 60240 грн 76 коп., загальна сума заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом - 17393.89 грн, пеня - 10000 грн, шляхом звернення стягнення на заставне майно - транспортний засіб «ГАЗ 330202 - 414», вантажний бортовий, білого кольору, кузов НОМЕР_2 , рік випуску 2007, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований УДАІ ГУМВС України в м. Києві 11.08.2007.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.
У силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).
Згідно з положеннями статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.
За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
Отже, заставодавець відповідає перед заставодержателем за виконання боржником основного зобов`язання винятково в межах вартості предмета застави.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з положенням статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
У відповідності з вимогами частини 4 статті 591 ЦК України якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.
Так, у відповідності до укладеного між сторонами договору застави, у випадках, коли суми, вирученої від реалізації заставного майна, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя згідно з умовами цього договору, заставодержатель може одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимог, з іншого майна боржника, пред`явивши відповідний позов до суду в порядку передбаченому чинним законодавством.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач на підставі положень статті 591 ЦК України,   статті 24 Закону України «Про заставу» мав право стягнення залишку боргу за кредитним договором.
Як роз`яснено у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.
Таким чином, судова колегія уважає, що незважаючи на рішення суду про стягнення заборгованості за рахунок предмету застави, зобов`язання відповідача по виконуванню умов договору не припиняються до повного виконання зобов`язань за таким договором.
Із роз`яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вбачається, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінним від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо), належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК ). Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з боржника не є перешкодою для пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, відповідно до якого здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.
За таких обставин доводи скаржника в частині неправильного застосування судом вимог закону та покладення на нього подвійної цивільно - правової відповідальності за одне і те саме порушення договірного зобов`язання не знайшли свого підтвердження.
Звернення стягнення на предмет застави не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет застави не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня.
Отже, стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов`язання і навпаки.
Місцевий суд оцінив зібрані у справі докази в їх сукупності, взяв до уваги недопустимість односторонньої відмови від виконання договірного зобов`язання, та прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги про те, що під час примусового виконання рішення суду автомобіль був реалізований за 42019,18 грн, а тому позивач має право на стягнення з відповідача суми у розмірі 45615,47 грн (87634 - 42019), колегія суддів не приймає з огляду на таке.
Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).
Відтак, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.
Як установлено судом та не заперечувалось сторонами по справі, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27.02.2013, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитом звернено стягнення на заставне майно, було фактично виконано в липні 2015 року.
Однак у зв`язку із тим, що вартості майна не вистачило для повного погашення заборгованості, стягувач звернувся до суду із позовом про стягнення з боржника залишку заборгованості за кредитним договором у валюті зобов`язання у розмірі 10 400, 99 доларів США, з яких 7 536,69 доларів США - залишок заборгованості за кредитом, 349,15 доларів США - залишок заборгованості за процентами та 2 515,15 доларів США залишок заборгованості по сплаті пені.
Із наведеного розрахунку вбачається, що кошти отримані від реалізації предмета застави були враховані стягувачем, однак зміна суми заборгованості змінилась з урахуванням перерахунку заборгованості у доларах США, оскільки відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору виконання зобов`язань боржником передбачено у доларах США. 
Таким чином, визначаючи характер грошового зобов`язання, судом визначено стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті.
У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням.
Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року (справа № 761/12665/14-ц, провадження №14-134цс18).
Відповідач не спростував та не заперечив правильність розрахунку в частині перерахунку заборгованості у іноземній валюті з урахуванням визначеного попереднім рішенням еквіваленту заборгованості у гривні та виконання цього рішення у гривні за рахунок реалізації предмета застави.
Відповідачем не зазначені обставини, та такі не встановлені судом, які свідчать про неправильність наведеного позивачем розрахунку заборгованості.
Інших доводів на обгрунтування підстав для скасування оскаржуваного рішення апеляційна скарга не містить.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував  обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та дійшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог стягувача.  
Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи, що за наслідком апеляційного перегляду оскаржуване рішення не було змінено чи скасовано, підстави для зміни розподілу судових витрат та відшкодування сплаченого за розгляд апеляційної скарги судового збору відсутні.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд, 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Київ від 04 серпня 2016 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 09 липня 2020 року.

Головуючий  	Т.О. Писана  	
Судді  	  К.П. Приходько    	
 	С.О. Журба