Єдиний унікальний номер 243/13873/19 
Номер провадження 22-ц/804/1708/20        

Головуючий у 1 інстанції Мірошниченко Л.Є.                                       Єдиний унікальний номер 243/13873/19
Доповідач  Папоян В.В.                                                                                 Номер провадження 22-ц/804/1708/20

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И

28 липня 2020 року Донецький апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Папоян В.В. 
суддів Агєєва О.В., Тимченко О.О., 
за участю секретаря Гладуха О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 20 лютого 2020 року цивільну справу №243/13873/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу (головуючий у 1 інстанції суддя Мірошниченко Л.Є., повний текст рішення складено 02 березня 2020 року), 

В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2019 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 16 січня 2017 року за договором позики він надав відповідачу у борг грошові кошти у сумі 35000 грн. для побутових потреб на строк до 16 січня 2019 року. На підтвердження укладеного договору ОСОБА_1 особисто написана розписка. Але останній своє зобов`язання по поверненню суми боргу не виконав. У зв`язку з чим позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму боргу у розмірі 35000 грн. та судові витрати. 
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 20 лютого 2020 року позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача борг за договором позики у сумі 35000 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погодившись з зазначеним рішенням суду, відповідач  подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким затвердити мирову угоду. 
В обґрунтування доводів зазначає, що він погоджується з тим, що у нього виникло зобов`язання повернути позичу борг у сумі 35000 грн. про що ним написано розписку від 16.01.2017 року. Ним було вжито усі можливі заходи для позасудового врегулювання спору. Зокрема 14 січня 2020 року сторони уклали Договір про припинення зобов`язання шляхом передання відступного, за яким ним було передано позивачу земельну ділянку площею 0,09 га, кадастровий номер:1423056600:04:000:0617, що розташована за межами населеного пункту сел. Ярова Краснолиманського району Донецької області, та правовстановлюючий документ на неї та складено відповідний Акт приймання-передачі від 14.01.2020 року. Але вони отримали відмову у державній реєстрації та нотаріальному посвідченні договору. Та оскільки обидві сторони мають на меті державну реєстрацію права власності спірної ділянки за позивачем, то посилається на ст.220 ЦК України щодо можливості визнання договору відступного дійсним, вважає за можливим врегулювати спір у такий спосіб.
Проте суд першої інстанції відмовивши у затвердженні мирової угоди та ухвалюючи рішення суду про стягнення з нього суми боргу не врахував, що фактично зобов`язує відповідача двічі розрахуватися з позивачем, тобто не вирішує спір по суті, а натомість породжує новий спір.
Особи, які приймають участь у справі у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення на ім`я ОСОБА_1 . Апеляційний суд про причини неявки у судове засідання 28 липня 2020 року останній не повідомив і відповідно до частини 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що він не з`явився у судове засідання без поважних причин.
Відповідно до ст..130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.
Статтею 131 ЦПК України визначено обов`язок учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. 
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. (ч.2 ст.131 ЦПК)
Судова повістка на ім`я ОСОБА_2 , яка була направлена на останню відому адресу позивача повернута у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. 
Враховуючі, що ОСОБА_2 заяв про зміну місця проживання або місцезнаходження до суду не надавав, то останній відповідно до ст.. 131 ЦПК України вважається таким, що повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача та відповідача, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами та надав їм належну оцінку.
Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610 ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням законодавства є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені  родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ст.. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 
Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 16 січня 2017  року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, якій оформлено у письмовій формі у вигляді розписки, що містить особистий підпис відповідача. Відповідно до розписки ОСОБА_1   узяв у борг у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 35000 грн. на строк до 16 січня 2019 року. На час розгляду справи відповідач свій обов`язок щодо повернення суми боргу перед позивачем не виконав.
Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовуються сторонами по справі.
За таких обставин, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтованого виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини пов`язані з договором позики за яким з боку відповідача має місце невиконання по поверненню боргу.
Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги та погоджується з висновком суду, оскільки з матеріалів справи убачається, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини які виникли між сторонами та надав їм вірну правову оцінку. 
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
З матеріалів справи убачається, що між сторонами мають місце правовідносини, які виникли з договору позики та врегульовані положеннями параграфу першого глави 71 Цивільного Кодексу України.
Положеннями статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені  родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Зі змісту укладеного між сторонами договору, оформленого у вигляді розписки убачається, що предметом позики є грошові кошти у сумі 35 000 грн. У зв`язку з чим у відповідача виникло зобов`язання по поверненню саме такої суму грошових коштів (суми позики). Але на час розгляду справи у суді сума боргу не повернута, що сторонами не спростовується. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення суми боргу, оскільки наявність заборгованості відповідача підтверджена матеріалами справи.
Доводи апеляційної скарги щодо виконання договору позики у інший спосіб, а саме передання позикодавцю в рахунок боргу земельної ділянки не приймаються до уваги, оскільки з матеріалів справи не убачається, що між сторонами при укладенні договору позики було досягнуто певних домовленостей та вжито заходів забезпечення виконання зобов`язання в порядку ст.ст. 546-548 та ст.ст. 577-593 ЦК України, зокрема застави нерухомого майна та спірна земельна ділянка земельна ділянка була передана в заставу.  
Главою 51 ЦК України, якою визначено правові наслідки порушення зобов`язання, не передбачено перехід права власності на нерухоме майно, яке не було предметом договору, предметом застави.
Доводи, що первісне зобов`язання з договору позики за домовленістю сторін, а саме письмової угоди від 03.10.2007 року, змінилось на нове (відбулась новація), не ґрунтуються на законі. 
Положеннями ст.. 1053 ЦК України, якою визначено поняття новації встановлено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу). 
Тобто законом не передбачено трансформування договору позики в іншій договір з переходу права власності на нерухоме майно.
Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у врегульовані спору шляхом визнання права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку відповідно до договору про передання відступного від 14.01.2020 року  та затвердженні мирової угоди, апеляційний суд не приймає та зазначає наступне.
Частиною сьомою статті 49 ЦПК України визначено право сторін укласти мирову угоду на будь-якій стадії цивільного процесу. 
Відповідно до частин першої, другої, третьої та четвертої статті 207 ЦПК України,  мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.
Таким чином, за змістом наведених правових норм, мирова угода -  це складена сторонами з урахуванням інтересів усіх заінтересованих осіб, що беруть участь у справі, угода, яка визнається судом лише після встановлення законності й обґрунтованості її умов, а також з`ясування думки усіх заінтересованих осіб щодо можливості її визнання. Метою такої угоди є врегулювання спору між сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмету спору, тобто матеріально-правової вимоги позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Не може визнаватися судом мирова угода, умови якої не пов`язані зі спірними правовідносинами.
З заявленого до суду позову убачається, що правовідносини між сторонами виникли з приводу повернення саме грошових коштів отриманих на підставі договору позики у розмірі 35000 грн., які і становили предмет спору та саме така позовна вимога була первинною. Проте за змістом мирової угоди сторони просили визнати за позивачем право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,09 га,  призначену для індивідуального дачного будівництва.
Отже, враховуючи зміст позову, мирова угода виходить за межі предмету позову та суперечить вимогам закону, яким визначено, що перехід права власності на майно залежить від багатьох факторів (оформлення нерухомого майна з обов`язковим нотаріальним посвідченням та державною реєстрацією, з`ясування наявності заборони відчуження нерухомого майна, його застави, прав на нього третіх осіб, тощо), які не можуть бути з`ясовані судом під час вирішення питання про визнання мирової угоди.
Тобто, мирова угода не відповідає вимогам ст.207 ЦПК України, оскільки не направлена на врегулювання спору, а є вимогою про перехід права власності на майно, тоді як предметом спору є стягнення грошових коштів.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №237/958/17.
Таким чином, суд першої інстанції в ухвалі від 15 січня 2020 року зробив вірний висновок щодо відмови у затвердженні мирової угоди 
Крім того, сторонами до апеляційного суду було надано заяву про укладення мирової угоди з вимогами, аналогічними вимогами, які були викладені у заяві про заяві про затвердження мирової угоди у суді першої інстанції, та ухвалою апеляційного суду від 28 липня 2020 року у задоволення даної заяви було відмовлено.
Доводи апеляційної скарги щодо узгодження сторонами переходу до позивача права власності на земельну ділянку, її фактичну передачу відповідачем позивачу, та посилання на положення ст.220 ЦК України щодо можливості визнання договору відступного дійсним, не заслуговують на увагу, оскільки це не є предметом позову та виходить за межи позовних вимог щодо стягнення суми боргу. Проте відмова у задоволенні мирової угоди щодо переходу права власності не позбавляє сторін можливості в подальшому врегулювати правовідносини з переходу права власності на нерухоме майно у встановленому законом порядку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 
Керуючись ст..ст. 367, 374, 375, 382, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 20 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:                                                                                                   В.В. Папоян

                                                                                                            О.В. Агєєв 

                                                                                                           О.О. Тимченко