УХВАЛА

14 вересня 2020 року 
м. Київ
справа № 160/6962/19
адміністративне провадження № К/9901/21497/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Жука А.В.,
суддів: Мартинюк Н.М.,  Мельник-Томенко Ж.М., 
перевіривши касаційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року
та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2020 року 
у справі №160/6962/19
за позовом ОСОБА_1 
до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 
про скасування наказу про звільнення та зміну дати звільнення
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася    до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області   (правонаступника  Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)  у якому просила; 
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 18 червня 2019 року за № 1666-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- визнати дату звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу з правових питань Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області з 22 липня 2016 року та зобов`язати відповідача внести зміни до трудової книжки в частині дати звільнення, змінивши її з 18 червня 2019 року на 22 липня 2016 року.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2020 року, позов задоволено частково, визнано протиправним та    скасовано    наказ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 18 червня 2019 року за № 1666-к «Про звільнення ОСОБА_1 », а в решті позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, 25 серпня 2020 року відповідач звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду.
Відповідно до частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіривши зміст оскаржуваних судових рішень, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з такого.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, серед основних засад судочинства, закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Згідно пункту 20 частини першої статті 4 КАС України встановлено, що адміністративною справою незначної складності (малозначною справою) є адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
За змістом пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
З оскаржуваних судових рішень та зі змісту касаційної скарги вбачається, що предметом розгляду у даній справі є визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача, тобто дана справа пов`язана з проходженням позивачем публічної служби.
З матеріалів касаційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 проходила службу на посаді головного спеціаліста відділу з правових питань Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровський області, яка не відноситься до посад, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища. 
У касаційній скарзі міститься посилання на те, що ця справа має виняткове значення для відповідача, оскільки, враховуючи характер ліквідації   останнього, структуру управлінь юстиції та волевиявлення позивача у 2016 році на відпустку, а не на звільнення чи переведення, Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області вважало, що своїми діями не порушувалися права ОСОБА_1 на працю, на її вільний вибір роботи,на можливість заробляти собі на життя працею та скаржник сприяв у збереженні її роботи. 
Таким чином,   на думку відповідача, дана касаційна скарга стосується виключно питань права та становить виняткове значення для нього з огляду на структуру управління юстиції та наявність ризику виникнення подібних ситуацій, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій, на переконання Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, свідчать про те, що державним службовцям, які працюють у подібних структурах та перебувають у відпустці по догляду за дитиною, не завжди гарантується сприяння у збереженні роботи.
Оцінивши такі доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що посилання на наявність обставин, передбачених підпунктом "в" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України мають загальний характер та притаманні кожній аналогічній справі, а отже, не можуть сприйматись судом як виключний випадок.
Інші обґрунтовані посилання на існування обставин передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України у касаційній скарзі відсутні та такі обставини не вбачаються з поданих матеріалів касаційної скарги.    
Доводи касаційної скарги фактично, зводяться до переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.    
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
З огляду на наведене, у відкритті касаційного провадження за поданою касаційною скаргою слід відмовити.
Разом з тим, Суд також враховує позицію висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява № 26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі п. 3 (а) ст. 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до п. 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій п. 1 ст. 6 Конвенції.
Також суд звертає увагу скаржника, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.
На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 328, 333 КАС України,
УХВАЛИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2020 року у справі №160/6962/19.
2. Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

.................................
..................................
..................................
А.В. Жук
Н.М. Мартинюк
Ж.М. Мельник-Томенко
Судді Верховного Суду