09.09.20
22-ц/812/1230/20
                   
МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Справа № 489/465/19 
Провадження № 22-ц/812/1230/20 
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах : 
головуючого – Темнікової В.І.,
суддів – Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В., 
із секретарем судового засідання – Горенко Ю.В.,
за участі позивача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Рум`янцевої Н.О. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, - 
В С Т А Н О В И Л А :
В січні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди у розмірі 200000,00 грн. 
В обґрунтування позовних позивач зазначав, що 09 травня 2018 року приблизно о 22 годині 00 хвилин, на проїзній частині проспекту Перемоги, неподалік будинку №136 в м. Києві, автомобілем марки SKODA SUPER В, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 здійснено наїзд на пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих внаслідок ДТП травм загинув на місці пригоди.
У зв`язку з цим Головним управлінням Національної поліції у м. Києві розпочато кримінальне провадження 12018100000000430. 
31 жовтня 2018 року СУ ГУНП у м. Києві винесено постанову про закриття кримінального провадження.
Трагічна смерть сина - ОСОБА_3 стала для позивача величезним шоком, слід від якого залишається і до сьогоднішнього дня. Смерть сина була надзвичайно великим переживанням. Батько з сином мали дуже сильний емоціональний зв`язок, любили проводити час разом, між ними завжди була присутня взаємоповага та взаєморозуміння. ОСОБА_4 у всьому допомагав своєму батькові, вони разом проводили час, спілкувались. Спілкування з сином було дуже важливим для нього і він завжди з нетерпінням чекав приїзду сина, щоб поспілкуватись та поділитись враженнями чи новинами. Трагічний випадок викликав великі зміни в житті позивача і мав істотний вплив на погіршення життєвої ситуації в родині. У даному випадку має місце смерть близької особи, яка несе значні психологічні страждання. Випадок спровокував у позивача значні психічні та емоційні переживання. У зв`язку з втратою сина, батько буде переживати цю трагедію до кінця життя. Смерть близької особи, викликала зміни в родині, які, так чи інакше спричинили біль та страждання. Внаслідок цієї трагедії позивач відчуває самотність, величезну біль та значні психологічні переживання.
З врахуванням викладеного, позивач вважає, що сума коштів в розмірі 200000 грн. буде достатньою для компенсації та полегшення його моральних страждань, понесених у зв`язку із смертю сина -  ОСОБА_3 . Тому посилаючись на ст. ст. 23, 1168, 1187 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 200000 грн.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2020 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Кульчицького О.О. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на необґрунтованість висновків суду першої інстанції, порушення вимог матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В апеляційній скарзі апелянт, зокрема, вказує, що при прийнятті рішення суд першої інстанції керувався Постановою ВСУ № 6 від 27.03.1992 року. Однак, на його думку, приписи даної Постанови можна вважати застарілими та такими, що порушують право потерпілої особи на відшкодування моральної шкоди, оскільки в Постанові Пленуму ВССУ №4 від 01.03.2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», яка регулює відносини в аналогічній сфері у п. 7 вказано: якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).
Також зазначає, що відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 31.10.2018 року у діях відповідача виявлено порушення ПДР України, а саме пункту 12.4, що містить граничну швидкість руху автомобіля у населених пунктах, а саме не більше 50 км/год.
Звертає увагу, що відповідно до висновку експерта від 30.10.18р. №12- 1/1628 мінімальне значення швидкості автомобіля «SKODA SUPER В» на момент ДТП становило 100.0 ... 102.2 км/год. Дане значення швидкості є мінімальним, оскільки частина слідів могла не відобразитись на проїзній частині. На момент ДТП швидкість автомобіля більш ніж удвічі перевищувала максимально дозволену.
Згідно зазначеного висновку експерта відповідач не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування, проте при дотриманні пункту 12.4 ПДР України наслідки ДТП могли б виразитись у нанесенні тілесних ушкодженнях, що в подальшому зберегло б життя людини після дорожньо-транспортної пригоди.
Органами досудового розслідування не було встановлено, що у діях ОСОБА_3 був присутній умисел щодо самогубства, тому враховуючи положення ч.5 ст.1187 ЦК України відповідно до якої особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, ОСОБА_2 на думку апелянта є відповідальним за завдану шкоду і зобов`язаний її відшкодувати.
Постановою Пленуму ВССУ №4 від 01.03.2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» встановлено, що відсутність складу злочину у разі закриття кримінальної справи не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності, що слід було врахувати при вирішенні спору.
Суд першої інстанції не доцільно використовує норму статті 1200 ЦК України, в якій йдеться про право відшкодування шкоди непрацездатним особам внаслідок втрати годувальника, що не стосується предмету спору.
В результаті ДТП позивач зазнав, як моральних, так і інших негативних явищ, і ці фактори мають незворотній характер, а отже позивач має право на відшкодування моральної шкоди. Враховуючи відсутність повідомлень про складне матеріальне становище від відповідача вважає, що завдана моральна шкода повинна складати 200 000 грн.
Від представника відповідача – адвоката Стаднюк М.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. Вважає, що суд правильно керувався положеннями Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», що виходячи з рівності та справедливості по відношенню до обох сторін, суд не вправі був застосовувати чинні на даний час роз`яснення Верховного Суду України, які містяться в постанові вищезазначеного Пленуму в редакції 2003 року та узгоджуються з вимогами ст.1193 ЦК України і застосовуються в судовій практиці в тому числі і Верховним Судом.
Вказує, що в разі залишення поза увагою даної постанови було б порушено право відповідача, який фактично став заручником даної події, коли за відсутності його вини в даній ДТП, загинув пішохід, який перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, грубо порушуючи та нехтуючи Правилами дорожнього руху України, діючи умисно, створив аварійну ситуацію на дорозі, що і призвело до таких трагічних наслідків.
Вважає, що дії пішохода ОСОБА_3 не можливо визнати як вчинені з необережності, вони є навмисно незаконними і як справедливо зазначають свідки даної пригоди, направлені на вчинення самогубства та спричинення небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, в тому числі і відповідачу ОСОБА_2 , якому внаслідок даної трагедії також спричинено суттєву моральну шкоду, не кажучи вже про матеріальну, а також психологічне потрясіння, яке ще довгі роки не залишатиме його в спокої.
Крім того, зазначає, що поведінка та дії потерпілого не сприяли виникненню шкоди, а саме призвели до її настання, а інших чинників створення такої трагічної аварійної ситуації ні в ході досудового слідства по кримінальному провадженню, ні під час розгляду даного позову встановлено не було.
На думку відповідача, суд, відмовляючи у позові, вірно застосував і послався з цього приводу на вимоги ч. 1-3 ст. 1193 ЦК України, (ч.1 - шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується).
Що стосується посилань апелянта на перевищення швидкості водієм ОСОБА_2 , то даній обставині органом досудового розслідування було дано відповідну правову оцінку з конкретним, ніким не спростованим висновком автотехнічної експертизи №12-1/1171 від 02.07.2018 року, відповідно до якої, в діях водія ОСОБА_2 вбачаються невідповідності вимогам пункту 12.4 ПДР України, які не знаходяться в причинному зв`язку з виникненням досліджуваної ДТП, що ні в якому разі не може вплинути чи бути підставою для задоволення вимог позивача.
З урахуванням викладеного, вважає, що рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.04.2020р. по даній справі є законним, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам матеріальних і процесуальних норм права, а тому просить рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.04.2020 року у справі № 489/465/19 залишити без змін, а скаргу - без задоволення.
Від представника позивача – адвоката Кульчицького О.С. надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що обґрунтування наведені відповідачем у відзиві не слід враховувати з детальним викладенням підстав для цього.
Представником відповідача до суду надано заперечення на відповідь на відзив, в яких викладені обґрунтування незгоди з відповіддю на відзив.
В судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просив задовольнити апеляційну скаргу, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.
Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).
Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.
Так, судом було встановлено, що позивач ОСОБА_1 є рідним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
09 травня 2018 року приблизно о 22 год. 00 хв. на проїзній частині проспекту Перемоги, неподалік будинку № 136 в місті Києві, автомобілем марки Skoda Super B, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням відповідача ОСОБА_2 , що рухався з боку станції Київського метрополітену «Житомирська» в напрямку автостанції «Дачна» вчинено наїзд на пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який від отриманих внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди травм загинув на місці пригоди. Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Головним управлінням Національної поліції у м. Києві було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України по факту дорожньо-транспортної пригоди, про яке були внесені відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 12018100000000430.
31 жовтня 2018 року старшим слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ Національної поліції у м. Києві винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12018100000000430 у зв`язку з відсутністю в діянні водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення. Направлено матеріали до Управління патрульної поліції м. Києва для вирішення питання щодо притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України.
Згідно протоколу допиту свідка від 15.05.2018 року, свідок ОСОБА_5 пояснив: «…помітив, що на узбіччі, яке примикає до проїзної частини по напрямку його руху, праворуч стояли дві особи, одягнені в темний колір, один з яких розпочав перехід проїзної частини, у темпі швидкого кроку, взагалі не реагуючи на автомобілі, які рухалися проїзною частиною…. Пішохід пройшов смугу визначену для руху громадського транспорту, другу смугу, та не зупиняючись продовжував перехід третьої смуги, тобто в якій рухався я. В той час, автомобіль, що рухався попереду мене почав гальмувати та перевлаштувався в другу смугу, маючи намір об`їхати пішохода, який переходив проїзну частину в місці не визначеному для пішоходів, а коли пішохід увійшов в крайню ліву смугу, то на нього вчинив наїзд автомобіль марки «Шкода», чорного кольору, оскільки його водію видимість пішохода обмежувалася габаритами автомобіля, що рухався попереду нього в третій смузі руху…».
Згідно протоколу допиту свідка від 15.05.2018 року, свідок ОСОБА_6 пояснив: «…я помітив, що на узбіччі, яке примикає до проїзної частини по напрямку його руху, праворуч стояли дві особи, одягнені в темний колір, один з яких розпочав перехід проїзної частини, у темпі впевненого кроку, взагалі не реагуючи на автомобілі, які рухалися проїзною частиною. В момент коли пішохід розпочав перехід проїзної частини, відстань від передньої частини керованого мною автомобіля до пішохода складала приблизно 100 метрів. Пішохід пройшов смугу визначеного для руху громадського транспорту, смугу в якій рухався я та не зупиняючись продовжував перехід в третю смугу, по якій в напрямку зближення з пішоходом рухався автомобіль сріблястого кольору. Виявивши пішохода, зазначений автомобіль розпочав зменшувати швидкість, пропускаючи пішохода, а коли пішохід увійшов в крайню смугу, то на нього вчинив наїзд автомобіль марки «Шкода», чорного кольору, оскільки я більш ніж впевнений, що його водію видимість пішохода обмежувалася габаритами автомобіля, що рухався попереду в третій смузі руху.»
Згідно висновку експерта № 101/1590, ознак перекату колеса через тіло потерпілого не виявлено. В крові трупа ОСОБА_3 знайдено етиловий спирт у концентрації 3,43 проміле, що за життя звичайно відповідає сильному алкогольному сп`яніння.
На момент смерті ОСОБА_3 , його батько – позивач по справі був працездатною особою.
Проаналізувавши дані обставини та посилаючись на положення ч. 1-3 ст. 23, п. 1 ч. 2 ст. 1167, ст. 1168, ч. 1, 2, 5 ст. 1187, п. 2 ч. 1, ч. 1-3 ст. 1193, ч. 2, 3 ст. 1200 ЦК України, ст.1, 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», п. 4 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», п. 9 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», п. 2 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відповідно до якого якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.
При цьому суд виходив з того, що факт порушення потерпілим ОСОБА_3 ПДР України та перебування в стані алкогольного сп`яніння під час дорожньо-транспортної пригоди зафіксовано у постанові про закриття кримінального провадження СУ ГУНП в м. Києві від 31.10.2018 року, що свідчить про грубу необережність потерпілого, що сприяла виникненню шкоди. 
Крім того, суд врахував, що згідно постанови про закриття кримінального провадження № 12018100000000430 у зв`язку з відсутністю в діянні водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення від 31 жовтня 2018 року, ОСОБА_3 перетинав проїзну частину у невстановленому місці та у стані алкогольного сп`яніння, а габарити автомобіля, що рухався попереду автомобіля відповідача, обмежували видимість пішохода на проїзній частині.
Таким чином вина ОСОБА_2 у настанні ДТП відсутня, та встановлена груба необережність потерпілого, яка виразилась у нехтуванні правилами безпеки дорожнього руху, знаходженні на проїзній частині у стані сильного алкогольного сп`яніння.
Тому суд дійшов висновку про відсутність причинного зв`язку між діями відповідача та спричиненням шкоди, і як наслідок про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, за загальним правилом відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Якщо ж моральну шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, вона відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Матеріалами справи встановлено, що 09 травня 2018 року приблизно о 22 год. 00 хв. на проїзній частині проспекту Перемоги, неподалік будинку № 136 в місті Києві, автомобілем марки Skoda Super B, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням відповідача ОСОБА_2 , що рухався з боку станції Київського метрополітену «Житомирська» в напрямку автостанції «Дачна» вчинено наїзд на пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який від отриманих внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди, травм загинув на місці пригоди.
Головним управлінням Національної поліції у м. Києві було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України по факту дорожньо-транспортної пригоди, про яке були внесені відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 12018100000000430.
Постановою старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ Національної поліції у м. Києві від 31 жовтня 2018 року кримінальне провадження № 12018100000000430 було закрито у зв`язку з відсутністю в діянні водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, направлено матеріали до Управління патрульної поліції м. Києва для вирішення питання щодо притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України.
Постановою про закриття кримінального провадження старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ Національної поліції у м. Києві від 31 жовтня 2018 року встановлено, що головною причиною виникнення зазначеної ДТП стали необачні дії самого пішохода ОСОБА_3 на проїзній частині, які протирічать вимогам п.п. 4.7,4.14 б, г та г’ Правил дорожнього руху України, а саме:
- п.4.7: пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності — на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч;
- п.4.14: пішоходам забороняється:
б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід;
г) переходити проїзну частину поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга або дорога має чотири і більше смуг для руху в обох напрямках, а також у місцях, де встановлено огородження;
ґ) затримуватися і зупинятися на проїзній частині, якщо це не пов`язано із забезпеченням безпеки дорожнього руху.
Також в постанові про закриття кримінального провадження зазначено, що на відрізку, де сталася ДТП, перехід проїзної частини пішоходами не передбачений, тому пішохід ОСОБА_3 , як учасник дорожнього руху, не мав переваги перед транспортними засобами. Водії транспортних засобів, зокрема ОСОБА_2 , при умові виконання вимог ПДР України, вправі був розраховувати, що пішоходи на даному відрізку проїзної частини будуть відсутні і він без перешкод може проїжджати по ній, крім того, він як учасник дорожнього руху, мав право розраховувати на те, що й інші учасники виконають ці Правила (п.1.4 ПДР). 
Приймаючи до уваги, що дана ДТП сталася внаслідок порушення ПДР України з боку пішохода ОСОБА_3 , а в діях водія ОСОБА_2 порушень ПДР України, які б перебували в причинно-наслідковому зв`язку з виникненням зазначеної ДТП не вбачається, оскільки з моменту виникнення небезпеки для його руху він не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_3 шляхом застосування екстреного гальмування, а відповідно відсутній склад кримінального провадження, передбаченого ч.2 ст.286 КК, кримінальне провадження було закрито.
В той же час, як зазначено в постанові про закриття кримінального провадження, відповідно до висновку автотехнічної експертизи № 12-1/1628 від 30.10.2018р. в даній дорожній ситуації в діях водія ОСОБА_2 вбачаються невідповідності вимогам п. 12.4 ПДР України, який передбачає, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год., проте вони не знаходяться в причинному зв`язку з виникненням досліджуваної ДТП.
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 101/1590 від 14.06.2018р. в крові з трупа ОСОБА_3 виявлено етиловий спирт в концентрації 3,43%, що за життя звичайно відповідає сильному ступеню алкогольного сп`яніння.
Позивач ОСОБА_1 є рідним батьком померлого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Дані обставини встановлені постановою про закриття кримінального провадження старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ Національної поліції у м. Києві від 31 жовтня 2018 року та ніким із учасників справи не оспорюються.
Отже обставини ДТП, в результаті якої ОСОБА_3 отримав тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили його смерть, не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_3 , який помер від отриманих під час ДТП тілесних пошкоджень, є сином позивача. Отже, позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю його сина.
У частинах другій, п`ятій статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Згідно роз`яснень, які містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року з відповідними змінами «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», при заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов`язок по її відшкодуванню, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом - тільки умислу потерпілого. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено. 
Дана постанова Пленуму Верховного Суду України приймалася під час дії ст.454 ЦК Української РСР 1963 року зі змінами, яка передбачала, що якщо груба необережність самого потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а при вині заподіювача шкоди-і залежно від ступеня його вини) розмір відшкодування, якщо інше не передбачено законом Союзу РСР, повинен бути зменшений або у відшкодуванні шкоди повинно бути відмовлено.
Проте, з набранням чинності з 1 січня 2004 року нового ЦК України, ЦК Української РСР 1963 року зі змінами згідно п.2 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2004р. втратив чинність, а отже втратила чинність і ст. 454 ЦК Української РСР 1963 року зі змінами.
В нині діючому ЦК України відсутня норма права, аналогічна змісту ст.454 ЦК Української РСР 1963 року, тому п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року з відповідними змінами «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» підлягає застосуванню в частині, яка не протирічить діючому законодавству.
Згідно ч.1 та 2 ст. 1193 ЦК України в редакції на час скоєння ДТП шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.
Як зазначено в п. 7 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).
Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).
Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).
Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху. 
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція вини заподіювача шкоди.
Таким чином володілець джерела підвищеної небезпеки звільняється від відповідальності, коли доведе, що шкоду було заподіяно внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. У подібних випадках причинний зв`язок встановлюється між дією непереборної сили або умислу потерпілого і шкодою, що настала.
Згідно ч.1 ст. 1193 ЦК України умисел потерпілого відноситься до юридичного факту, за наявності якого особа, яка завдала шкоди, безумовно звільняється від обов`язку її відшкодувати. Діяти умисно означає передбачати і бажати настання шкоди або свідомо її допускати.
Матеріали справи свідчать про те, що відповідач по справі, не надав суду достатньої кількості безспірних належних та допустимих доказів наявності непереборної сили або умислу потерпілого та їх причинного зв`язку зі шкодою, заподіяною позивачу. 
Твердження відповідача про намір пішохода ОСОБА_3 скоїти самогубство, не знайшов свого об`єктивного підтвердження під час розгляду справи. 
Пояснення свідків по кримінальному провадженню ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , які були очевидцями механізму даної ДТП і які враховуючи обставини ДТП та поведінку пішохода ОСОБА_3 дійшли висновку, що останній навмисно мав намір покінчити життя самогубством, не є достатніми та безумовними доказами наявності у пішохода саме умислу на самогубство та носять характер припущення.
На думку колегії суду зухвалі дії пішохода ОСОБА_3 , який перетинав проїзну частині дороги, що має 4 смуги, в невизначеному для пішоходів місці, зумовлені перш за все великою кількістю вжитих ним алкогольних напоїв, що впливало на його поведінку, в тому числі і на прояв інстинкту самозбереження та особистої безпеки, однак не свідчать про те, що він не тільки передбачав, але і бажав або свідомо допускав настання шкідливого результату своїх дій, в тому числі і про намір суїциду.
Наявність на тілі загиблого, а саме на задній поверхні лівого передпліччя 4 горизонтальних прямолінійних білих рубця довжиною 4 см, які є наслідком загоєних ран, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 101/1590 від 14.06.2018р. могли утворитися від дії гострого предмета та могли спричинятися власною рукою, позивач пояснив тим, що у віці 16-17 років сина подряпав кіт, який через свою агресивність спричиняв пошкодження і іншим членам сім`ї. Дані пояснення позивача не спростовані матеріалами справи. В матеріалах справи відсутній висновок судово-медичної експертизи, який спростовував би можливість отримання цих пошкоджень у спосіб, зазначений позивачем.
Натомість матеріали справи свідчать про те, що на час скоєння ДТП син позивача проходив службу у в/ч НОМЕР_4 за контрактом на посаді вожатого службових собак кінологічного відділення роти охорони та 09 травня 2018р. звільнився о 9 год. ранку з наряду. Як пояснив позивач, його дружина спілкувалася з сином 08 травня 2018р. телефоном, він розповідав про свої наміри зустрітися з друзями 10 травня 2018р., які мали приїхати до нього на вихідні, ніяких спроб суїцидальної поведінки у сина він ніколи не помічав. Навпаки син мав намір закінчити службу на повернутися додому для продовження служби кінологом за місцем свого проживання. Тобто загиблий жив повноцінним життям та будував плани на майбутнє.
Матеріалами кримінального справи умисел загиблого на вчинення самогубства також не встановлено.
Тому, на думку колегії суду, ті обставини, на які посилається відповідач, фактично свідчать про грубу необережність сина позивача, як потерпілого яка сприяла виникненню шкоди, і яка відповідно до ч.2 ст. 1193 ЦК України дає підставу для зменшення розміру відшкодування завданої потерпілому шкоди, а не для звільнення від обов`язку по її відшкодуванню.
Суд зазначеним обставинам належної правової оцінки не дав та помилково дійшов висновку, що оскільки вина відповідача ОСОБА_2 у настанні ДТП відсутня, а встановлена груба необережність потерпілого, яка виразилась у нехтуванні правилами безпеки дорожнього руху, знаходженні на проїзній частині у стані сильного алкогольного сп`яніння, то це свідчить про відсутність причинного зв`язку між діями відповідача та спричиненням шкоди, і як наслідок про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.
При цьому суд не врахував, що постановою про закриття кримінального провадження встановлена відсутність складу кримінального провадження, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, що само по собі не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами КПК України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами КПК України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.
Факт порушення потерпілим ПДР України та перебування в стані сильного алкогольного сп`яніння під час дорожньо-транспортної пригоди, що зафіксовано у постанові про закриття кримінального провадження старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ Національної поліції у м. Києві від 31 жовтня 2018 року свідчить про грубу необережність потерпілого, що сприяла виникненню шкоди, що в свою чергу є підставою для зменшення розміру завданої моральної шкоди.
За такого, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
При цьому колегія суддів виходить з того, що відповідно до п. 9 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, N 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
У частині третій статті 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.
Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 , який помер від отриманих під час ДТП тілесних пошкоджень, є сином позивача. Отже, позивач згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України має право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю його сина.
Позивач посилається на те, що трагічна смерть сина стала для нього величезним шоком, слід від якого залишається і до сьогоднішнього дня. Смерть сина була надзвичайно великим переживанням. Батько з сином мали дуже сильний емоціональний зв`язок, любили проводити час разом, між ними завжди була присутня взаємоповага та взаєморозуміння. Як зазначив позивач, і це не спростовано матеріалами справи, ОСОБА_4 у всьому допомагав своєму батькові, вони разом проводили час, спілкувались. Спілкування з сином було дуже важливим для позивача і він завжди з нетерпінням чекав приїзду сина, щоб поспілкуватись та поділитись враженнями чи новинами. Трагічний випадок викликав великі зміни в житті позивача і мав істотний вплив на погіршення життєвої ситуації в родині. У даному випадку має місце смерть близької особи, яка несе значні психологічні страждання. Випадок спровокував у позивача значні психічні та емоційні переживання. У зв`язку з втратою сина, батько буде переживати цю трагедію до кінця життя. Внаслідок цієї трагедії позивач відчуває самотність, величезну біль та значні психологічні переживання.
Визначаючи суму грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди колегія суддів перш за все враховує, що життя людини є найвищою соціальною цінністю. Через смерть сина позивач пережив велике горе, втрата близької людини завдала йому суттєвих психологічних страждань. 
Однак, визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховуючи характер та обсяг страждань (душевних, психічних), яких зазнав позивач, характер немайнових витрат( їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини по справі (те, що загиблий на час ДТП перебувала у стані сильного алкогольного сп`яніння, порушив ПДР України), а також відносини, які склалися між позивачем та його сином за життя останнього, а також виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає необхідним задовольнити заявлені позовні вимоги частково у розмірі 75000 грн.
Погоджується колегія суддів також з доводами позивача в апеляційній скарзі про недоцільне використання судом під час розгляду даної справи положень статті 1200 ЦК України, в якій йдеться про право відшкодування шкоди непрацездатним особам внаслідок втрати годувальника, оскільки вона не регулює правовідносини, що виникли між сторонами в межах заявлених позовних вимог. 
Інші доводи апеляційної скарги, крім тих, з якими погодилася колегія суддів, виходячи з конкретних обставин по справі та обґрунтування, викладеного в тексті даної постанови, не є підставою для задоволення апеляційної скарги та позову в повному обсязі.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 75000 грн.
Крім того, згідно ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються:  позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи та  позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Позивач, звертаючись до суду, не сплачувала судовий збір, так як є звільненим від сплати судового збору в силу вимог закону.
Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст. 141 ЦПК України).
Як зазначено в п. 35 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат.
За подачу позову позивач мав сплатити 2000 грн. судового збору (1% від суми позову (200000грн.)). його позовні вимоги задовольняються частково у розмірі 75000грн., що становить 38% від ціни позову. Отже витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 840 грн. 80 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь держави.
Керуючись ст. ст. 367, 368,374, 376, 381, 382ЦПК України, судова колегія, - 
П О С Т А Н О В И Л А: 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2020 року, скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_5 , місце проживання АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_6 , місце проживання – АДРЕСА_2 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди 75000 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий 
Судді

Повний текст постанови складено 11 вересня 2020 року.