ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 року	Львів	Справа № 380/764/20 пров. № А/857/6555/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді –                                     Макарика В.Я.

суддів –                                                          Бруновської Н.В., Матковської З.М.

за участю секретаря судового засідання – Волошин М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської  служби України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року (головуючий суддя в суді першої інстанції Кедик М.В., м. Львів) у справі №380/764/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської  служби України у Львівській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про стягнення майнової шкоди,-

                                                     В С Т А Н О В И В:

24 січня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до відповідача держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської  служби України у Львівській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області та просила визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, котра проявилась у непроведенні виплати за рахунок коштів Державного бюджету України 51 689 грн 22 коп. на заяву ОСОБА_1 від 17.10.2018 із долученням довідки Головного управління ПФУ від 20.08.2018 № 3536/0-20/07.05-06 про суму відрахувань податку з 01.10.2016 по 28.02.2018. Стягнути на користь ОСОБА_1 з держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області шляхом безспірного списання коштів з Державного бюджету України 51 689 грн 22 коп. майнової шкоди, спричиненої стягненням податку з довічного утримання судді у відставці за період з 01.10.2016 по 28.02.2018 на підставі закону, що визнаний неконституційним.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року позов ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської  служби України у Львівській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про стягнення майнової шкоди - задоволено повністю.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, яка проявилась у непроведенні виплати за рахунок коштів Державного бюджету України 51689 грн 22 коп. на заяву ОСОБА_1 від 17.10.2018 із долученням довідки Головного управління ПФУ від 20.08.2018 № 3536/0-20/07.05-06 про суму відрахувань податку з 01.10.2016 по 28.02.2018.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області (вул. К. Левицького 18; м. Львів, 79005, ЄДРПОУ 38008294)  шляхом безспірного списання коштів з Державного бюджету України 51 689  (п`ятдесят одна тисяча шістсот вісімдесят дев`ять) грн 22 коп. майнової шкоди, спричиненої стягненням податку з довічного утримання судді у відставці за період з 01.10.2016 по 28.02.2018 на підставі закону, що визнаний неконституційним.
Не погодившись із цим рішенням, його оскаржило Головне управління Державної казначейської  служби України у Львівській області та вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права та без урахування всіх обставин справи. Тому апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Учасники справи в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у їх відсутності за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.
Відповідно до ч.4  ст.229 КАС України  за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави в межах апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.
Суд апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 є суддею у відставці, що підтверджується копією посвідчення №     НОМЕР_2 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує щомісячне довічне грошове утримання.
Відповідно до довідки  Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 20.08.2018 № 3536/0-20/07.05-06, з 01.02.2015 по 28.02.2018 із щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 утримувався податок на доходи фізичних осіб у розмірі 49594,94 грн та військовий збір у розмірі 4164,22 грн.
Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
17.10.2018 ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області з заявою від 16.10.2018, у якій просила в порядку відшкодування матеріальної шкоди здійснити виплату відрахувань  у сумі 51689,22 грн за період з 01.10.2016 по 28.02.2018  з довічного утримання судді Апеляційного суду Львівської області у відставці.
Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області листом від 18.10.2018 № 7057/13-08 повідомило ОСОБА_1 , що органи Казначейства здійснюють повернення коштів на підставі подання контролюючого органу, або на підставі судового рішення, а відтак, питання про повернення здійснених органами Пенсійного фонду України відрахувань податків та зборів при виплаті пенсій не належить до компетенції органів Казначейства.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення виплати 51 689    грн 22 коп. на заяву ОСОБА_1 від 17.10.2018 із долученням довідки Головного управління ПФУ від 20.08.2018 № 3536/0-20/07.05-06 про суму відрахувань податку з 01.10.2016 по 28.02.2018, позивач звернулась до суду із даним позовом.
Суд першої інстанції,  під час  задоволення  позову, дійшов до висновку, що внаслідок прийняття Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи  та створення передумов для економічного зростання в Україні»  порушено право позивача на майно, яке розглядається як автоматичне поняття в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та полягає в правомірному очікуванні. Набувши право на відставку, позивач має право очікувати отримання довічного грошового утримання у розмірі, визначеному законодавством на дату виникнення такого права.
Колегія суддів не погоджується з  такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Рішенням  Конституційного Суду України  від 27.02.2018, яким визнано  таким,  що не відповідає Конституції України  (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту  164.2.19 пункту 164.2 ст.164 ПК України, яким передбачено, що до загального місячного (річного)  оподатковуваного доходу платника податку включаються  суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отриманих платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму  для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість  яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткування чи не  оподатковуються в країні їх виплати.
Свої позовні вимоги  позивач обумовлює тим, що  за період часу з 01.10.2016 по 28.02.2018 з її грошового утримання  здійсненні незаконні утримання коштів під час дії наведених приписів  абзацу першого підпункту  164.2.19 пункту 164.2 ст.164 ПК України, які визнані неконституційними.
З огляду на це, позивач вважає що має право на отримання  компенсації недоотриманих коштів в розмірі 51 689,22 грн  в порядку ст.152 Конституції України, ст.ст.22, 1175 ЦК України за рахунок коштів Державного бюджету України.
Рішенням  Конституційного Суду України  від 27.02.2018, яким визнано  таким,  що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту  164.2.19 пункту 164.2 ст.164 ПК України, яким передбачено, що до загального місячного (річного)  оподатковуваного доходу платника податку включаються  суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отриманих платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму  для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість  яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткування чи не  оподатковуються в країні їх виплати.
Свої позовні вимоги  позивач обумовлює тим, що  за період часу з 01.10.2016 по 28.02.2018 з її грошового утримання  здійсненні незаконні утримання коштів під час дії наведених приписів  абзацу першого підпункту  164.2.19 пункту 164.2 ст.164 ПК України, які визнані неконституційними.
З огляду на це, позивач вважає що має  право на отримання  компенсації недоотриманих коштів в розмірі 51 689,22 грн  в порядку ст.152 Конституції України, ст. ст. 22, 1175 ЦК України за рахунок коштів Державного бюджету України.
У відповідності до ст. 22 ЦК України  особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).
На підставі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.
Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.
Згідно до ст.1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.
З огляду на  аналіз наведених вище норм, колегія суддів  погоджується з позицією апеляційної скарги про те, що  стаття 22 ЦК України передбачає  право на компенсацію збитків у результаті порушення саме цивільного права позивача, тоді як предметом  даного спору є компенсація шкоди, у вигляді недоотриманого грошового забезпечення  судді у відставці.
Колегія суддів, вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що положення ст.22 ЦК України слід застосовувати разом з правилами ст.1166 ЦК України та є видом деліктних зобов`язань.
Крім цього, колегія суддів  вважає обґрунтованою позицію апеляційної скарги про те, що  правила статті 1175 ЦК України  передбачають   певні  умови для  відшкодування за рахунок держави  шкоди, зокрема,  завдання шкоди  в результаті  прийняття  відповідним суб`єктом  влади  нормативно-правового акту, та  визнання його незаконним та скасування.
Так, наведені позивачем у позові підстави позову не містять посилань на   порушення ним питання про  визнання незаконними та скасування нормативно-правового акту   саме відповідача.
Колегія суддів не погоджується з  позицією суду першої інстанції про  вірне визначення позивачем  відповідачем у справі саме держави в  особі Державної казначейської служби України з  посиланням на приписи постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами)».
У відповідності до змісту п.1 наведеної вище постанови Кабінету Міністрів України цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.
З огляду на таке, колегія суддів вважає що дана постанова не регулює даний спір, оскільки стосується порядку виконання вже прийнятих рішень про стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів та боржників.
Відповідно до ч. 3 ст. 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Аналізуючи правила ч. 3 ст. 152 Конституції України, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність посилання на конкретний Закон, який би встановлював умови отримання матеріальної та моральної шкоди, завданої актами, що визнані неконституційними.
Позивачем не спростовується те, що  чинне законодавство не містить такого закону.
З огляду на це, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги на те, що  обов`язковою   передумовою для  виникнення у позивача такого  права на відшкодування  шкоди є наявність про це  встановленої у Законі процедури  присудження та сплати такої компенсації.
При цьому,  колегія суддів вважає можливим застосувати  приписи ухвали Європейського суду з прав людини від 30.09.2014  по заяві №54904/08  у справі Петльований проти України, які кажуть, що «суд зазначає, що відповідно до Цивільного кодексу питання державної компенсації жертвам злочину врегульовано таким чином, що будь-яка вимога про таку компенсацію є умовною, і ці умови частково викладені  у першому пункті статті 177, який містить слова «якщо особа, яка вчинила злочин, не ідентифікована або неплатоспроможна». Подальші умови полягають у тому, що вони мають бути встановлені окремим законом, який не було прийнято до цього часу. Той закон має також містити процедуру присудження та сплати такої компенсації. Ясно видно з цих застережень, що право на компенсацію з боку держави жертвам злочину, передбачене вищевказаною статтею кодексу, ніколи не було призначене, щоб бути безумовним. Крім того, національні суди підтвердили, що за відсутності закону, який формулює такі положення, ніяке право на компенсацію  не може виникнути згідно статті 1177, взятої окремо (для порівняння Klaus  та ОСОБА_2 , згадуване вище параграфи 58-60). На додаток до цього, в даному випадку, як зауважили національні суди, умови, викладені у першому абзаці статті 1177, не дотримані. Оскільки заявник не мав достатньо мірою встановлену  вимогу для цілей, передбачених статтею 1 Протоколу №1, він не може стверджувати, що він мав «законне сподівання» одержання будь-яких конкретних сум».
У відповідності до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідно до статті 317 КАС України, рішення суду першої інстанції від 29.04.2020 р. слід скасувати і прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 229 ч. 4, 187, 241, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд,-

                                                      П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської  служби України у Львівській області задовольнити. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року у справі №380/764/20  – скасувати, прийняти постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської  служби України у Львівській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про стягнення майнової шкоди - відмовити.
Повернути Головному управлінню Державної казначейської служби України у Львівській області (код ЄДРПОУ 38008294) зі спеціального фонду Державного бюджету України надміру сплачений судовий збір в розмірі 1261 (однієї тисячі двісті шістдесят однієї) грн 20 коп. за подання апеляційної скарги на рішення Львівського окружного адміністративного суду від  29 квітня 2020 року у справі №  380/764/20 згідно з платіжним дорученням від 05 червня 2020 року № 338 за наступними реквізитами: отримувач коштів - УК у Галицькому районі м.Львова; код отримувача за ЄДРПОУ – 38007573; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); МФО – 899998; рахунок отримувача – UA218999980313161206081013004; код класифікації доходів бюджету – 22030101.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	В. Я. Макарик 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	З. М. Матковська  	
Повне судове рішення складено 04 вересня 2020 року.