ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/11161/19                                                                Суддя (судді) першої інстанції: Клименчук Н.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  19 серпня 2020 року                                                                                м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді:                                                             Кузьмишиної О.М.,
суддів:                                                                                Костюк Л.О., Степанюка А.Г.

за участю секретаря судового засідання  Білоус А.С.
представника позивача: Онорченко М.С.;
представника відповідача: Щекуна О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про скасування постанови державного виконавця,

В С Т А Н О В И В :
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання незаконною та скасування постанови відповідача від 29.05.2019 року №59231962 про стягнення виконавчого збору з позивача у розмірі 16692,00 грн.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що з матеріалів виконавчого провадження не вбачається вжиття державним виконавцем заходів щодо примусового виконання рішення, що в свою чергу виключає можливість стягнення виконавчого збору. Наголошує, що аналіз Закону України "Про виконавче провадження" дає підстави для висновку, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є фактичне виконання судового рішення та вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень, натомість позивачем самостійно вчинено всі необхідні дії для виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.10.2018 року у справі №826/1171/18, тому оскаржувана постанова є протиправною та підлягає скасуванню.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.06.2020 р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити. Зазначає, що завдання на проектування від 10.06.2019 р. № ЗВП-8210 для ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було добровільно виконано та направлено листом від 14.06.2019 р. № 057154-11366 до ПП «Сектор».
Таким чином, твердження суду першої інстанції про відсутність підстав вважати виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.10.2018 р. у справі № 826/1171/18 добровільним суперечать обставинам справи, оскільки підписання 10.06.2019 р. завдання на проектування №ЗВП-8210 не свідчить про підготовку такого завдання саме в день підписання, адже процедура погодження та редагування документів займає тривалий час. При цьому, відповідачем не вчинялися дії з примусового виконання судового рішення.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення. Обґрунтовуючи свої заперечення зазначає, що винесення постанови про стягнення виконавчого збору є імперативною нормою, передбаченої законом, якої повинен дотримуватися державний виконавець під час відкриття виконавчого провадження. Вважає, що оскаржувана постанова винесена відповідачем правомірно.
У відповідності до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі -КАС України) справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.10.2018 року у справі №826/1171/18 зобов`язано Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у 10 денний строк надати розробнику проектів ПП "Сектор" завдання на проектування, які враховуються під час розробки проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, за клопотанням громадян ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
Старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бурлою В.Е. винесено постанову від 29.05.2019 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 59231962 з виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва №826/1171/18.
Крім того, 29.05.2019 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бурлою В.Е. винесено постанову про стягнення виконавчого збору, відповідно до якої з боржника - Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) стягнуто виконавчий збір у розмірі 16 692,00 грн.
Вважаючи вказану постанову про стягнення виконавчого збору протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.10.2018 року боржником вчинено дії вже після відкриття виконавчого провадження від 29.05.2019 року та винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 29.05.2019 року.
Крім того, в рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.10.2018 року зобов`язано Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вчинити певні дії у 10 денний строк.
Суд першої інстанції зазначив, що добровільним виконанням рішення суду вважалося б його виконання боржником у строк, встановлений в судому рішенні та до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, адже, постанову про відкриття виконавчого провадження винесено за заявою стягувача з причин невиконання рішення та задля його виконання у примусовому порядку.
Боржником рішення суду виконано після звернення до примусового виконання виконавчого листа №826/1171/18 від 29.05.2019 року та під час відкритого виконавчого провадження ВП №59231962 на підставі постанови державного виконавця від 29.05.2019 року.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить із наступного.
Згідно ч. 2  ст. 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (надалі - Закон N 1404-VIII).
Відповідно до ст. 1 Закону N 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частина перша ст. 5 Закону N 1404-VIII передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Приписами ст. 26 Закону N 1404-VIII визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.  Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 27 Закону N 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Частиною 4 ст. 27 Закону N 1404-VIII передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Пунктом 1 ч. 1 ст. 37 Закону N 1404-VIII визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо, зокрема стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
Згідно з ч. 3 ст. 40 Закону N 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Частиною 1 ст. 2 Закону N 1404-VIII передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що за своїм призначенням виконавчий збір є винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі.
Колегія суддів звертає увагу, що оцінка правомірності спірної постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 29.05.2019 року надається лише на час виникнення спірних правовідносин, тобто станом на момент її винесення. Будь-які обставини, що можуть вплинути на розмір такої винагороди або на можливість її виконання у майбутньому, не можуть бути враховані судом, оскільки виконавче провадження це сукупність дій визначених у  Законі  Україні «Про виконавче провадження», які вчиняються у процесі виконання відповідного рішення, що мають різні юридичні наслідки щодо стягнення з боржника основної винагороди.
Таким чином, оскільки постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору виноситься в силу закону, разом із постановою про відкриття виконавчого провадження, відповідно надання оцінки правомірності спірної постанови може бути надана лише у разі оскарження дій державного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Таке правозастосування викладено в постановах Верховного Суду від 03.03.2020 р. у справі № 260/801/19, № 260/801/19, від 04.08.2020 р. у справі № 200/13920/19-а.
Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Віііг Тоща V. Зраіп) серія А. 303-А; пункт 29).
Відповідно до статті 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Зважаючи, що в даній справі, позивач не оскаржує дії державного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а також за відсутності фактичного стягнення виконавчого збору та за наявності встановлених судом правових підстав для її винесення, колегія суддів приходить до висновку, що остання винесена державним виконавцем правомірно.
Судом першої інстанції вказана обставина врахована не була, а тому в позовних вимогах слід відмовити з підстав, викладених в даному судовому рішенні.
Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України судові витрати не підлягають відшкодуванню.
Керуючись ст. ст. 243, 244, 250, 287, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя:                                                             О.М. Кузьмишина

Судді:                                                                                 Л.О.Костюк

А.Г.Степанюк