П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

23 червня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/6809/19	

Категорія: 113030000                                                                                                              
                                                                                                                                Головуючий в 1 інстанції: Свида Л. І.
                                                                                                                                        Час і місце ухвалення: м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  –  Лук`янчук О.В.
суддів              –  Бітова А. І.
                                  –  Ступакової І. Г.                       
при секретарі –  Черкасовій Є. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду  від  18 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області №211 від 05.11.2019 року про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваний наказ є незаконним, оскільки приймався без урахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи, без дослідження інформації по країні походження. Позивач не може повернутися до країни походження через побоювання за своє життя і здоров`я та у позивача наявні умови визначені у п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області №211 від 05.11.2019 року про відмову ОСОБА_1 ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту – відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що заява позивача відповідає всім необхідним критеріям. При цьому зазначає, що рішення суду першої інстанції було прийнято без дослідження інформації по країні походження. Також вказано, що обов`язок встановлення всіх фактичних обставин справи не може перекладатися з відповідного працівника міграційної служби на особу, що звертається за захистом.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста їх участь в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.
Згідно ч.4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 є громадянином Республіки Ангола, уродженцем м. Луанда. З моменту народження до моменту виїзду за межі Батьківщини проживав разом із сім`єю (матір`ю, тіткою, двоюрідним братом та двоюрідною сестрою) за адресою: м. Луанда, район Ранжел.
Позивач за національністю анголець, за етнічною належністю кімбунду, за віросповіданням – християнин-католик, рідна мова португальська, також вільно володіє російською та англійською мовами, читає та перекладає з української мови. За сімейним станом одружений на громадянці України – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із якою виховує малолітнього сина гр. України – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
На момент звернення позивача за міжнародним захистом, всі члени сім`ї позивача проживають за адресою: АДРЕСА_1 . На території Анголи позивач навчався в початковій школі «Сан Домінгус» у період з 1996-2001 років, школі «Кілуанжі» у період 2001-12.2004 років, Інституті Макаренка у період 02.2005-2008 роки. На території України позивач навчався в Південноукраїнському національному педагогічному університеті імені К.Д.Ушинського у період з 08.2009-2013 роки, закінчив три курси навчання, диплома бакалавра отримано не було та в Одеській національній академії зв`язку ім. О.С. Попова у період з 2013 - 2017 роки. Зі слів позивача, навчання не закінчив через фінансові труднощі. 
Щодо трудової діяльності на території Батьківщини позивач не працював, на території України офіційно не працює, починаючи з 2016 року до моменту звернення за захистом, позивач неофіційно працює фрилансером. Позивач не притягувався до кримінальної відповідальності ані в країні громадянської належності, ані на території України, також позивач не був членом жодних інших політичних, громадських, військових організацій.
Щодо політичної діяльності родичів позивач зазначив, що його матір та тітка були членами політичної партії « ОСОБА_5 », матір займала посаду першого секретаря партії у м. Луанда протягом 1991-2014 років, інформацією щодо  політичної діяльності тітки позивач не володіє, проте вказує періоди її роботи протягом 1975-2009 років. 
У грудні 2008 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 вперше прибув на територію України легально, з метою навчання.
В березні 2013 року позивач здійснив виїзд на територію Батьківщини та повторно в`їхав в Україну в вересні 2013 року легально, авіарейсом Луанда (Ангола) - Дубаї (ОАЕ). На території Дубаї перебував тиждень, потім авіарейсом Дубаї (ОАЕ)- Москва (РФ)- Київ (Україна) на підставі паспортного документу; гр. Анголи се 088;ії №1374587 та оформленої візи типу «Д» серії НОМЕР_1 . Починаючи з вересня 2013 року позивач жодних виїздів за межі України не здійснював.     
ОСОБА_1 ОСОБА_2 17 жовтня 2019 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою №220 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
За результатами розгляду особової справи №2019ОD0203 громадянина Республіки Ангола ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 05 листопада 2019 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, відповідно до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Наказом № 211 від 05.11.2019 року Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
ОСОБА_1 08.11.2019 року отримав повідомлення №5/1-372 від 05.11.2019 року про відмову в оформленні йому документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову прийшов до висновку, що оскаржуваний наказ є правомірним та скасуванню не підлягає, оскільки при розгляді заяви позивача про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття відповідного статусу.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного. 
Процедура та порядок визнання іноземця біженцем в Україні врегульовані ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"  та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних    для    вирішення питання  про визнання біженцем    або особою, яка потребує додаткового захисту,    втрату    і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування  рішення про визнання особи біженцем або особою, яка    потребує додаткового  захисту, затверджених наказом    МВС України    № 469від 07.09.2011 року.
Згідно з пунктами 1, 13 частини першої  статтею 1 ЗУ від 08 липня 2011 року № 3671-VI    «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  (із змінами і доповненнями) (далі - Закон № 3671-VI), біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967  року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно частин першої, другої  статті 5 Закону № 3671-VI,    особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з ч. 1 та ч. 7  ст. 7 Закону № 3671-VI  оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Приписами ч.1    ст.8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»    визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Частинами 4, 6, 7    ст.8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»    передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.1 чи 13 ч.1    ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.1 чи 13 ч.1  ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.
Відповідно до ч.1,2,5    ст.12 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом. Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду. Рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.
Згідно ч. 2  ст. 13 Закону № 3671-VI  особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.
Згідно роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" від    25 червня 2009 року № 1 (із змінами та доповненнями), згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Отже, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.
Судом встановлено, що рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, оформленим наказом № 211 від 05.11.2019 року, позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Так, колегія суддів зазначає, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
Відповідно до п.45 "Керівництва з процедур і критеріїв з вивчення статусу біженців Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців" (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому саме вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.
Так, при зверненні за міжнародним захистом, позивач зазначив, що не може повернутися до країни громадянської належності у зв`язку з побоюванням за власне життя та переслідування його родини через трудову діяльність його матері в політичній партії « ОСОБА_6 . ОСОБА_7 А.», в якій вона займала посаду першого секретаря партії у м. Луанда протягом 1991-2014 років.
В заяві про звернення за захистом, позивач зазначив, що переслідування його родини розпочалися ще в 2013 році, саме в цей період його матір потрапила до списку переслідуваних через підтримку попереднього Президента країни – ОСОБА_8 душ ОСОБА_9 .
Однак, як вбачається з матеріалів справи, при подальшій процедурі розгляду заяви, позивач повідомив, що зазначені проблеми почались вже в 2015 році та під час співбесіди зазначив періоди кінець 2017 – початок 2018 років, тим самим надаючи суперечливі дані.     
Також, під час співбесіди 05.11.2019 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 зазначив про те, що протягом 2014-2018 років матір позивача була співробітником Luanda Quatro de Fevereiro International Airport.
Проте, при подальших твердженнях позивач зазначив, що на момент звернення за захистом, матір продовжує трудову діяльність в ОСОБА_10 Quatro de Fevereiro ОСОБА_11 Airport.
При цьому, на прохання співробітника ГУ ДМС в Одеській області надати роз`яснення стосовно суперечливої інформації, позивач підтвердив, що під час анкетування ним було повідомлено про помилкову інформацію.
Під час співбесіди позивач також зазначив, що починаючи з 2013 року його матір перебуває у списку переслідуваних на території Батьківщини та на її території матері позивача загрожує тюремне ув`язнення, при цьому, відносно матері позивача не приймалось судових рішень щодо її статусу на території Батьківщини та позивач зазначив, що його матір має змогу користуватись загальними правами та обов`язками, має змогу безперешкодно здійснювати переміщення територією Анголи.
В заяві про звернення за захистом, позивач також зазначив, що в 2013 році переслідування членів його родини значно посилились, у зв`язку із чим цього ж року всі члени сім`ї родини були вимушені тікати з країни в пошуках кращої долі, у зв`язку із чим позивачем було втрачено зв`язок зі своїми рідними та на момент звернення за захистом йому невідомо місце їх знаходження.
Проте, під час анкетування 30.10.2019 року позивач зазначив, що зв`язок зі своїми родичами він підтримує за допомогою месенджера «Facebook», родичі перебувають на території Анголи та не зазнають жодних переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи та не зазнають жодного фізичного насилля пов`язаного з расовою, національною належністю або політичними поглядами.
Так, колегія суддів зазначає, що з протоколу співбесіди від 05.11.2019 року вбачається, що метою його звернення до ГУ ДМС України в Одеській області є бажання легалізації на території України задля подальшого легального проживання та працевлаштування.
Крім того, з протоколу співбесіди від 05.11.2019 року також вбачається, що в 2013 році позивач здійснював виїзд на територію Батьківщини з метою оформлення нового паспортного документу та зустрічі зі своїми родичами, де проживав приблизно півроку. Оформлення паспорту здійснював самостійно, переслідувань з боку політичної партії «М. ОСОБА_12 L.А.» під час проживання на території Анголи не зазнавав.     
Слід зазначити, що позивачем не було надано жодного доказу та не наведено жодного конкретного прикладу, який би свідчив про загрозу його життю і здоров`ю в країні походження, позивач сам безпосередньо не отримував погроз на території Анголи, при цьому позивач без перешкод виїхав з країни походження, не зазнаючи жодних переслідувань.
За таких обставин колегія суддів зазначає, що як на час розгляду справи судом першої інстанції так і під час перегляду справи апеляційним судом, позивачем не надано обґрунтованих причин побоювання стати жертвою переслідувань та не надано доказів щодо відповідності повідомлених обставин дійсності, а тому у позивача відсутні умови, встановлені пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, що вірно встановлено судом першої інстанції.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ніколи не був членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації, утисків на Батьківщині за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань не зазнавав, обґрунтовані побоювання наявності загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження внаслідок застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання відсутні.
При цьому, позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною його вимушеного від`їзду до України, позивач не надав.
Також колегія суддів звертає увагу, що зазначена у позовній заяві та апеляційній скарзі інформація (щодо можливих причин визнання позивачем біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) носить загальний характер і не має реального підґрунтя про небезпеку для позивача стати жертвою переслідувань чи утисків на батьківщині.
Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання. Натомість, жодних доводів та доказів щодо наявності переслідувань або утисків відносно позивача, що відповідали б вимогам п.п.1, 13 ч.1  ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не надано.
Щодо дослідження інформації по країні походження, то колегія суддів зазначає, що органами Державної міграційної служби України за наслідком розгляду заяви позивача, досліджувалась інформація про країну походження, що вбачається з додатків до висновку, та інформація про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними
При цьому колегія суддів зазначає, що за даними ІКП   підтверджується, що наразі відбулися зміни та починаючи з серпня 2017 року Президентом Анголи є ОСОБА_13 , який звернув увагу на вирішення важливих для суспільства питань, таких як: корупція та нецільовий розподіл коштів Згідно з ІКП на території Анголи після зміни президента держави вбачається покращення економічної ситуації та викорінення корупції. (Джерело: https://www.gazeta.ru/politics /2017/08/24_a_10855772.shtml,http://www.mid.ru/foreign_policy/news//asset_publisher/cKNonkJE02Bw/content/id/2847500, http://www.refworld.org/ ІНФОРМАЦІЯ_4 )
У той же час, слід зазначити, що ситуація безпеки в Анголі залишається задовільною у м. Луанда, де за словами позивача залишилися проживати його найближчі родичі та знаходяться під контролем державної влади, що не виключає можливості добровільного повернення.
Джерело:  http://www.refworld.org.ru/docid/577286cd4.html.
Наявною ІКП спостерігаються тенденції до поліпшення загальної ситуації в країні та глобалізація економічного ринку з метою залучення нових інвесторів до країни, Ангола робить значний прорив у розвитку економіки власної країни, що спонукає покращенню сільськогосподарського бізнесу з подальшим проривом та стійкості економічного зросту.  
Колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що заява, яку подав позивач до органів міграції є логічно непослідовною, та не викликає довіри, а дійсною причиною виїзду позивача із країни походження є економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця.
Також, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що звернення за міжнародним захистом відбулося зі зволіканнями, оскільки позивач, після того, як втратив законні підстави для легального перебування на території України, з 01.10.2018 року до моменту звернення за міжнародним захистом (17.10.2019 року) перебував на території України у категорії нелегального мігранта.
Цим самим позивачем було порушено ч. 5 ст. 5 Закону України «По біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» де зазначено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Також, згідно з п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов`язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні», варто враховувати, що значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з урахуванням розбіжностей у поясненнях позивача, відсутність обґрунтованих прикладів і доказів, які б свідчили про загрозу його життю та здоров`ю в країні походження та безперешкодний виїзд позивача з країни походження, заяву позивача очевидно необґрунтованою, що у відповідності до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є підставою для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав  висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення  Одеського окружного адміністративного суду від 18.02.2020 року прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.  
Керуючись     ст. ст. 308, 313, 315,  316,  321,  322, 325, 328, 329, 331 КАС України, колегія суддів ,-
                                           
П О С Т А Н О В И Л А :
                                           
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення  Одеського окружного адміністративного суду  від  18 лютого 2020 року залишити без змін .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
                                                                 
                                                      Повний текст постанови складено та підписано 25 червня 2020 року. 

Головуючий суддя:                                                                                  О.В. Лук`янчук 

Суддя:                                                                                                       А. І. Бітов

Суддя:                                                                                                       І. Г. Ступакова